Мередит Рич
Предпазлива оферта

Превод от английски: Иглика Стойнешка, 1996

chitanka.info

На мами, и в памет на Клод

I

Глава първа

Един миниатюрен леопард, всъщност расова домашна котка на име Ширхан, скочи от масата във вътрешния двор и радостно се нахвърли върху нищо неподозираща пеперуда, която си почиваше в леха далии. Докато котката игриво мачкаше и дъвчеше жертвата си, стопанинът й се усмихваше одобрително. Не изглеждаше разтревожен от факта, че по време на живописния си скок малкият хищник бе счупил антична, ръчно изработена френска кристална чаша.

— Обичам проклетата котка почти колкото жена си — обърна се той към госта си. И вероятно това беше самата истина, тъй като за пръв път притежаваше бенгалска котка, а беше сменил четири съпруги.

Ричард Чарлз Р. Ч. Даймънд, наричан Дик от противниците си и Хоуп[1] от сътрудниците си и хрантутниците си, отчопли стърчащото крайче от маникюра на палеца си и обърна поглед към спокойните води на Даймънд бей. Това беше собственият му залив на собствения му остров, разположен на няколко мили от крайбрежието на Южна Каролина. Представителната четиридесетстайна тухлена къща, пред чиято внушителна фасада обядваха на открито, бе построена за три години. През това време Р. Ч. бе разсипал четирима архитекти и накарал десетки предприемачи да се будят нощем облени в ледена пот. Все пак, както Даймънд не пропускаше случай да отбележи, проектът беше осигурил работа на над хиляда работници, специално докарани на острова.

Сградата първоначално бе замислена като копие на Монтичело, имението на Томас Джеферсън, но по време на строежа бяха внесени множество изменения и крайният резултат доста се бе отдалечил от идейния проект. В завършен вид къщата много малко приличаше на величествения дом на бащата на нацията, разположен на един хълм във Вирджиния.

Р. Ч. Даймънд беше човек, който дори насън кроеше някакви планове и често ги променяше. Нито една подробност, колкото и незначителна да беше, не остана недогледана при строежа. Всъщност, не беше нещо необичайно цяло крило от къщата да бъде съборено и престроено наново в резултат на някое ново хрумване на Даймънд или на склонността му към съвършенство.

На острова се носеха слухове, че по едно време Р. Ч. незаконно бе внесъл от Флоренция врати с изящна дърворезба, истински реликви от Ренесанса на стойност почти един милион долара. След като ги огледал вече на място, той установил, че са издраскани и занемарени, каквито са повечето архитектурни антики на по петстотин години. Вбесен, той накарал да ги махнат всичките. После, вместо да ги продаде, да ги дари на някой музей или да ги върне в родината им, той ги изгорил на огромен огън пред къщата. Това обаче бяха само слухове. Р. Ч. нито потвърждаваше, нито отричаше тази история.

За щастие Шарлот Хънт Гуолтни — някогашната мис от Чарлстън и настояща четвърта госпожа Даймънд — бе получила право да се разпорежда с вътрешността на къщата в плантацията Даймънд бей. Шарлот беше завършила история на изкуствата в Холинс. Освен това, тя произлизаше от сравнително заможно консервативно семейство и вкусът към изящните предмети беше заложен в нея генетично. Имаше непогрешим усет за художествените ценности, който добре се съчетаваше с неограничения й бюджет.

Отвън къщата се бе превърнала в разнородна смесица от стилове, но вътре цареше пълна хармония на елегантност и съвършенство. Колекцията от картини включваше само стойностни платна на старите майстори. Старинните предмети бяха единствени по рода си произведения на изкуството, докарани от цяла Европа и Азия. Килимите бяха изключителни образци от големите ориенталски школи и то много добре запазени. Домашният любимец, Ширхан, ядеше специално приготвените за него вкуснотии от старинна купичка от Лимож. Поканените на вечеря поднасяха към устата си късчета месо от отглежданите на острова фазани със същите посребрени прибори, с които се бяха хранили някога Наполеон Бонапарт и неговата императрица Жозефин.

Единствено съвременните удобства — частното летище и площадката за хеликоптери, кортът за ракетбол[2], модерният гимнастически салон, закритият и откритият тенис корт, игрището за голф с осемнадесет позиции и плувните басейни с пречистена дехлорирана вода — напомняха на посетителите, че плантацията Даймънд бей е платена със средства, придобити с хищническите методи на двадесети век. Скандалният предприемач и крупен магнат бе известен като доста груб играч.

Този път на обяд до масата във вътрешния двор срещу Даймънд беше седнал едрият му финансов посредник (всъщност един от многото), Фредерик Фиг Болтън, който обилно се потеше от влажния каролински въздух. На плешивото му теме се мъдреше свежарска спортна шапка в цвят каки, с която Даймънд му беше услужил, за да се предпази от силното късно юнско слънце, но която не му беше по мярка. Болтън изглеждаше едновременно нещастен и смешен. Явно беше, че предпочита оборудваните с климатична инсталация трапезарии на корпорациите пред тези срещи на открито с най-богатия си клиент.

Бяха го докарали на острова с хеликоптер преди час. Откакто бе пристигнал, бе оглозгал печения си омар на скара и бе погълнал близо пет чаши чай с лед. Даймънд едва се бе докоснал до обяда си като изключим няколко червени доматчета и две-три хапки от салатата с печено козе сирене.

Откъм близкото работно крило на къщата Болтън чуваше звъна на десетки телефони и как преселеният на острова офисен персонал на Даймънд приема обажданията. Тези шумове напомняха постоянно, че Р. Ч. никога не се отклонява задълго от основното си занимание, правенето на пари. Болтън знаеше точно защо го бяха извикали в плантацията Даймънд бей. Знаеше също, че не трябва да повдига пръв въпроса за това. Ето защо, докато лакомо поглъщаше обяда, приготвен от първокласния френски готвач на Даймънд от Лион и се чудеше каква ли чудесия ще поднесат за десерт, Фиг убиваше времето в повърхностен разговор. Беше много изкусен в подобни разговори и умело подсоляваше обеда с пикантни клюки от Чарлстън, Атланта и Уолстрийт.

Даймънд държеше да е в течение какво се случва в живота на враговете му. Милиардерът слушаше, без да проговори приказките на Болтън, но той отдавна беше свикнал с необичайния маниер на общуване на Р. Ч. Фиг знаеше, че много хора се стъписват при първата си среща с непредвидимия Даймънд. Този човек невинаги се съобразяваше с обичайния речеви етикет. Понякога потъваше в дълбоко и мрачно мълчание, което караше гостите му да се запъват от притеснение. Когато почувстваше нужда да каже нещо, Даймънд се впускаше в поток от изявления и въпроси, често дори несвързани мисли в стил поток на съзнанието.

Несъмнено беше изнервящо, но ако човек искаше все пак да получи парче от тортата, която Р. Ч. се канеше да разреже в даден момент, трябваше да се примири със странностите му, без да се оплаква.

Необичайният характер на Даймънд имаше и положителни страни и за това свидетелстваше фактът, че нито една от четирите му жени не беше се омъжила за него само заради парите му. Един от противниците му някога беше казал, че, стига да поиска, Р. Ч. Даймънд може да вкара в леглото стара мома. Това си беше самата истина. Непредсказуемият чар на Даймънд привличаше не само жените, но и бизнес партньорите му. Даймънд можеше да очарова всекиго, ако положението го изискваше. А веднъж поддали се на очарованието му, хората бяха склонни да го оправдават и да му прощават. Така, освен богатството, Р. Ч. Даймънд притежаваше и неочаквана способност да обезоръжава партньорите си и противниците си, която беше най-силното му оръжие.

Най-големите му слабости бяха вечно неспокойният му дух и вроденото му недоверие към хората. Той беше от людете, които никога не поглеждат назад и не хранеше никаква привързаност към онези, които му бяха служили добре, ако по-късно откриеше, че може да мине и без тях. Пример за това бяха настоящите му врагове и бившите му съпруги. Но макар чарът на Даймънд да бе равен на жестокостта му, той имаше неколцина доверени, дългогодишни сътрудници, които изглежда удовлетворяваха изискванията му на някакво непонятно ниво. Фиг беше един от тях. Бяха се запознали в Чикаго в първите години на успеха на Р. Ч., когато Даймънд беше още млад и настървен. Тези неколцина сътрудници, макар никой от тях да не се считаше за приятел на Даймънд, изглежда бяха завинаги изключени от списъка на хората, които той мразеше.

Р. Ч. Даймънд беше блестящ бизнесмен. Имаше инстинкт за сделките, който му бе помогнал да стане милионер до двадесет и петата си година и милиардер малко след четиридесетата. Хората със страхопочитание изтъкваха, че Даймънд не е наследил парите си. Беше ги спечелил всичките сам, благодарение на особената си предприемчивост.

Бащата на Р. Ч. бил счетоводител в преуспяваща фирма за производство на опаковки в Охайо, основана от далновидния му брат Ърнест Даймънд. Ърнест, чичото на Р. Ч., бил заклет ерген, но въпреки че не обичал особено децата, той по едно време забелязал, че младият Р. Ч. притежава същата предприемчивост като него. Ърнест окуражавал племенника си да се цели нависоко и го предупреждавал никога да не се задоволява с по-лесното решение.

Ърнест наел Р. Ч. още щом завършил училище и му заел пари да завърши вечерни бизнес курсове в университета. Р. Ч. работел усърдно през деня, а вечер залягал над учебниците. Е, не всяка вечер. Бил едва на деветнадесет години, когато се наложило да се ожени за ученическата си любов, тъй като момичето чакало дете от него.

След сватбата Р. Ч. работел още по-упорито. Чичо Ърнест бил впечатлен от своя племенник и протеже. На двадесет години Р. Ч. предложил план за увеличаване на печалбите чрез откриване и съкращаване на по-малко търсените модели. После той изобретил нов вид опаковки с приложение в медицинската промишленост, които се оказали страшно печеливши.

Когато Р. Ч. бил на двадесет и три и вече баща на две деца, Рики и Джина, чичо Ърнест получил лек сърдечен пристъп. Той поверил на Р. Ч. ежедневните бизнес операции. Фирмата процъфтявала.

Една година по-късно Р. Ч. предложил на чичо си, чието здраве все повече се влошавало, да продадат предприятието. Р. Ч. считал, че то е достигнало върха на възможностите за печалба и било време да се отърват от него. Чичо Ърнест се възпротивил. Той искал да остави фирмата в надеждните ръце на Р. Ч. Р. Ч. обаче му заявил, че не вижда бъдещето си във фабрика за опаковки. Имал по-големи планове. И така, чичо Ърнест отстъпил. Дори предложил на Р. Ч. да намери купувач за фирмата.

Р. Ч. спечелил четвърт милион от тази сделка. Годината била шейсет и девета, но Р. Ч. не бил типичен представител на своето поколение. Той не протестирал срещу войната във Виетнам, нито пък пушел марихуана и не носел мърляви тениски и дълги коси. Интересувал се само от правенето на пари.

След продажбата на Даймънд контейнерс Р. Ч. решил да се премести в Чикаго, където имало повече възможности. Съпругата му не искала да се раздели с живота в малкия град, затова Р. Ч. просто я напуснал, изоставяйки двете си малки деца. В Чикаго той създал професионална брокерска къща, Даймънд ентърпрайсиз инкорпорейтид, като свързвал продавачи и купувачи и получавал като комисиона процент от продажбата. Работел без почивен ден и имал огромен успех.

След като спечелил първия си милион, Даймънд се заинтересувал от бързо разрастващата се компютърна индустрия. Компютризирал собствената си фирма и създал компютърен каталог на предприятията по отрасли и географски области, като по този начин много по-лесно свързвал купувачите и продавачите. Един ден към него се обърнал Джо Бейкър, служител във фирмата му и един от първите блестящи компютърни специалисти. Бил разработил нов тип персонален компютър, с шестнадесетбитов процесор и повече памет от тези на конкурентите. Р. Ч. бил много въодушевен и предоставил голямата част от капитала за финансиране на предприятието, като включил Бейкър като партньор с минимално участие.

През седемдесет и пета година в Силикон Вали[3] била създадена Даймънд компютърс. Три години по-късно фирмата станала обществена, превръщайки Даймънд и Бейкър в много богати хора. За жалост, Бейкър бил компютърен гений, но нищо не разбирал от бизнес. Даймънд изкупил дела му — по-точно принудил го да му продаде дела си — и продал фирмата с огромна печалба на един от гигантите в компютърната индустрия. По това време Даймънд вече притежавал сто милиона. Било в зората на осемдесетте години, това легендарно десетилетие на алчността.

Р. Ч. бил класическият тип предприемач. Възбуждали го първоначалното хрумване и планиране на нещата. Ежедневното управление на фирми му омръзвало след известно време. Затова се преместил в Ню Йорк, на Уолстрийт, твърдо решен да стане голям играч в голямата игра.

Използвайки фирмата в Чикаго, за да прави проучвания, Даймънд основал Даймънд холдингс инкорпорейтид и станал истински факир в областта на сливането и изкупуването на предприятия. Вече не свързвал купувачи и продавачи срещу комисиона. Сега връхлитал върху някоя фирма и принуждавал всички да му играят по свирката, независимо дали желаели или не. През осемдесет и шеста, на четиридесет години, Р. Ч. бил вече могъщ магнат и всявал страх наоколо си. Спечелил бил вече първия си милиард. Бил известен на Уолстрийт като Диамантения Дик, лешоядът с най-острия клюн. Освен това се бил женил и развеждал още два пъти.

В началото на деветдесетте въодушевлението на Уолстрийт се поизпарило. Боески и Милкън, и всички уличени, че продават вътрешна информация, в добавка към общата икономическа нестабилност, се отразили зле на някога кипящата от живот улица на мечтите. По това време Даймънд срещнал четвъртата си жена, Шарлот, и решил, че е време да се отдаде на по-спокоен живот. Купил острова си и създал своята версия на Шангри-ла[4].

Разбира се, Р. Ч. не беше от хората, които могат наистина да се оттеглят от бизнеса. Той продължаваше да сключва сделки, но повечето наистина големи сделки вече отдавна бяха сключени. От бездействие Даймънд ставаше неспокоен. В живота му липсваха предишните вълнения. Беше постигнал всичко, което бе имал за цел да постигне, и го бе обзело неудовлетворението на средната възраст.

Р. Ч. Даймънд искаше втората половина на живота му да бъде също толкова вълнуваща като първата и отчаяно търсеше ново предприятие, в което да вложи парите и енергията си.

Изнемогвайки под обедното слънце, Фиг Болтън продължаваше клюкарския си монолог и търпеливо чакаше Даймънд да заговори по същество. Фиг смачка една нахална муха и отпи още една голяма глътка от чая с лед:

— Чу ли за Тод Фарли и младата му приятелка мис Нина? — провлече той с мекия си каролински говор. Сивите му очи се свиха лукаво, присмехулно. — Старият Тод се кани да разкара Рут и да се ожени за мис Нина, можеш ли да повярваш. Би трябвало да арестуват всички стари брантии. Горкият Тод. Работил е толкова години и е спечелил дяволски много пари, които сега трябва да изръси на Рут. Каквото остане, ще го докопа мис Нина, по един или друг начин. Тя дори е убедила стария Тод да се премести в Лондон. Исусе Христе, това за сетен път показва, че най-голям глупак е нали знаеш кой…

От толкова много чай с лед Фиг изпитваше непреодолимо желание да се облекчи. Знаеше, обаче, че според правилата трябва да седи тук и да говори, докато Р. Ч. не каже с каква цел го е повикал. На Уолстрийт се говореше, че Р. Ч. Даймънд си позволява да уринира само два пъти на ден, когато става и когато си ляга. Действително, никой не беше го виждал да влиза в тоалетната, в която и да било точка на света. Знаеше се също, че спи само по три часа на денонощие. (Друга досадна негова склонност беше навикът му да буди деловите си сътрудници по малките часове на утрото, за да обсъдят сделката, върху която работеха в момента.)

— Трябва нещо да правя — изрева изведнъж Даймънд.

От неговата страна на масата със сигурност беше същата жега, както там, където седеше Фиг, но милиардерът изглеждаше съвсем свеж в белия си ленен костюм, почти като ледения кокосов шербет, който в момента им сервираха. Загадъчният четиридесет и осем годишен магнат се обличаше само в черно и бяло. Шкафовете във всяка от къщите му бяха пълни с еднакви костюми, които лондонският му шивач изработваше за всеки сезон. Някои се питаха дали не е далтонист, но истината беше далеч по-проста — Даймънд просто беше твърде зает, за да си прави труда да решава всеки ден какво да надене върху загорялото си атлетично тяло.

— Имам чувството, че животът ми се е задръстил. Нищо не се движи — продължи богаташът. — Шарлот смята, че преминавам през критическия период на мъжа. По дяволите, може и да е права. Мътните го взели. Нищо вече не раздвижва кръвта ми. Всички стари играчи са сдали багажа. Вече няма истинско наддаване. Искам малко забавление, Фиги. Не искам всичко да свършва. Тръпка. Ето какво искам, като в добрите стари времена. Чувствам се като звезда, която се носи към черна дупка, сякаш предусещам, че отивам към края, но не мога да променя посоката. — Той спря и запали тънка пура. — Шарлот ме врънка да я водя на някакво тъпо фотографско сафари в Африка. Погледни само пазара напоследък. Погледни на какво е заприличал светът. Защо да ходим в Африка, след като и нашата гадна държава си е в третия свят? Всичките тези наивни филантропи в правителството. Искам да се върне доброто старо време. Искам да помириша кръв. Кръв. — Той млъкна и се втренчи във Фиг с пронизващите си кафяви очи.

— Хайде, хайде, Р. Ч. — отвърна невъзмутимо Фиг — знаеш, че все още има движение. Не е както преди, признавам. Времената са наистина по-трезви, но това не означава, че трябва да избягаме и да се скрием в манастир — продължи той с добродушна усмивка. — По кокала е останало месо да се нахранят доста силни псета. Трябва само да изберем подходяща мръвка. Това е основното през деветдесетте години. Да се подбира, да се подбира внимателно. И да не се вдига много шум. Тихичко.

Той вдигна подутите си пръсти към плътните си устни:

— Ето как ще завършим този век. С мащабни сделки, които се извършват фино като лазерна хирургия. Като онези хора призори в парка, които се занимават с тай-чи-чуан. — Фиг замахна с късата си пълна ръка във въздуха. — Тихо, мащабно…

— Да, това ми харесва. Прав си, Фиги. И след като си такъв оптимист, искам да ми намериш нещичко — прекъсна го отново Даймънд с безизразния си глас. — Нещо, с което наистина да се развихря.

Той се изправи внезапно и захвърли салфетката право в шербета.

— Пол — нареди на иконома, застанал наблизо, — кажи на Жан-Луи, че ще пропуснем сирената и десерта. Ще пия еспресото си в библиотеката в два часа.

После замълча и отново се втренчи в банкера, който побърза да се изправи и да закопчае сакото на костюма си.

— Никакъв сън, докато не намериш нещо голямо, ясно? Дори недей да задремваш. Трябва да сменя курса. Не само моя, а на всички. Разбираш ли?

Фиг се усмихна неуверено, надявайки се, че Р. Ч. прави опит да се шегува, макар че дълбоко се съмняваше в това:

— Работя по случая, Р. Ч. Нали знаеш, че винаги съм на твое разположение.

— Говоря сериозно — Р. Ч. го измери гневно с поглед. — Затвориш ли очи и ще пропуснеш възможността, която търсим. Взех да откачам. Разчитам на теб да ме измъкнеш от това положение и то бързо. Разчитам на теб да ме измъкнеш от сафарито в Африка.

— Разбрано, Р. Ч. — засмя се добродушно Фиг. Чудеше се какъв му е проблемът на Даймънд. Всеки друг би дал живота си да се озове в една палатка в Кения с красивата, около тридесетгодишна Шарлот Даймънд.

— Пол, откарай мистър Болтън до хеликоптера с количката за голф.

Даймънд се наведе да вдигне котарака си Ширхан:

— Ела при татко, малкия ми — каза той нежно, прегръщайки котето в ръце.

— Благодаря — избъбри Фиг, — но преди да тръгна, смятам да посетя едно заведение.

— Разкарай се, Фиги — пророни сухо Даймънд. — Ще пикаеш като се върнеш на работа. След като ми намериш добра сделка, с която да се забавлявам. — Той тръгна с отривиста крачка към къщата и додаде през рамо! — Сериозно ти говоря. Размърдай си задника, Фиги! Ще чакам да ми се обадиш. Не ме разочаровай.

Фиг Болтън се облекчи в една закътана леха с пурпурночервени кали близо до площадката за кацане и се качи в чакащия го хеликоптер. Не можеше да понася, когато Даймънд се държеше така рязко, но това беше обичайна фаза в поведението му. Дължеше се на неизбежната досада след възбудата, която съпътстваше изкупуването или завладяването на някоя голяма корпорация. Депресиите на Даймънд бяха ад за всички, които работеха за него, колкото и да бяха те. Фиг нямаше представа за броя им. Р. Ч. беше всеизвестен с това, че дясната му ръка не знае какво прави лявата.

Фиг се зачуди колко други са били привикани през последните няколко седмици в плантацията Даймънд бей. Не се самозалъгваше, той беше само един от многото в голямата свита на Р. Ч., които трябваше да му съобщават на ухо за съблазнителни сделки.

Противно му беше да блюдолизничи пред непредсказуемия Даймънд, но сега времената бяха лоши. Фиг се беше разпрострял не според чергата си през последните няколко години и му трябваха известни суми в наличност. Предстояха му и големи лични разходи. Най-малката му дъщеря Сади през август трябваше да се представи в обществото. Средната, Лийби, щеше да се жени през декември и бе планирала разточително тържество, което противоречеше на икономическия застой. Най-голямата му дъщеря, Корнелия, все още бе в Чепъл Хил[5] и се готвеше да се дипломира по някаква нетрадиционна медицина. Като връх на всичко, Ета, с която бяха женени от двадесет и шест години, го убеждаваше да финансира заведение за нова южняшка кухня, което искаха да отворят с една приятелка. Каква ирония на съдбата. Сега, когато децата бяха големи, Фиг мечтаеше да се пенсионира и да пътува, а Ета бе решила да става бизнес дама.

Едно време Фиг не считаше парите за нещо толкова извънредно важно. Хищната разточителност на осемдесетте години обаче бе променила нещата. Разбира се, осемдесетте бяха десетилетие, пълно със забавления, години на шампанско и ролс-ройси с шофьор, астрономически премии и разходни сметки, които покриваха членство в извънградски клубове, фирмени жилища в Манхатън и Аспен и обеди в 21 и Спаго.

Сега, разбира се, бяха деветдесетте, време на нерви, съкращения, стандартни фамилни коли с четири врати и полети във втора класа. Заведения за хранене като Четирите сезона бяха просто храмове на отминалите времена. Банковите сметки в Швейцария и Карибския басейн вече не бяха актуални. На мода беше да се храниш вкъщи.

Фиг въздъхна, загледан в буйните вълни на Атлантическия океан. Човек, разбира се, можеше да се приспособи. Фиг знаеше, че все някак ще оцелее. Но все пак, също като Р. Ч., той изпитваше носталгия по отминалото време, по еуфорията, която бяха преживели, по онова чувство, че си непобедим, опиянението, което пораждаха високите залози в играта.

Това беше истинската причина, поради която Фиг все още търпеше Даймънд. Въпреки недостатъците си, онзи беше невероятен. Беше спечелил състояние, започвайки от нула, и имаше страхотна репутация в правенето на сделки. Колкото и да беше досаден понякога, Р. Ч. умееше да оцелява и то много умело. Така че, щом Р. Ч. копнееше за действие, трябва да му го осигуриш. Ако ти не предложиш нещо добро, ще го направи друг.

Фиг Болтън не можеше да си позволи да остави някой друг да го направи.

Той се облегна назад в седалката. Шкембето му и пълните му бедра се тръскаха от вибрациите на хеликоптера. Избърса потното си чело и длани с бродираната си кърпа и погледна още веднъж часовника си. Хеликоптерите винаги го изнервяха, понеже не беше убеден, че са безопасни.

За да отклони мислите си от бурния, ревящ океан под нозете си, той измъкна Уолстрийт джърнъл изпод седалката, макар вече да го беше прочел на идване.

Дали провидението го накара още веднъж да прегледа вестника? След време Фиг щеше да повярва, че е така, защото сега забеляза нещо, което бе пропуснал по-рано. Една бележка в раздела Кратки бизнес новини на страница Б4, където надуши нещо като възможност за действия, каквито търсеше Даймънд. Ковингтън интернешънъл бяха направили предварителна оферта за закупуването на Сладките на леля Мейбъл. Помисли си, че фирмата и без това се бе разпростряла безумно много. Фиг прочете съобщението още веднъж, после го откъсна от вестника и го пъхна в горния джоб на сакото си.

Вероятно щеше да се окаже празна работа. Засега обаче поне беше нещо. Ще се обади да поразпита в Атланта щом стигне в офиса. После може да отскочи дотам да проучи възможностите.

Фиг прекрасно знаеше, че всичко опира до оценка на възможностите.

[1] Hope (англ.) — надежда. — Б.пр. ↑

[2] Вид тенис, който включва елементи на скуош. — Б.пр. ↑

[3] Център на компютърната промишленост в Северна Калифорния, долината Санта Клара. — Б.пр. ↑

[4] Далечен райски кът. — Б.пр. ↑

[5] Университетски град в Северна Каролина. — Б.пр. ↑

Глава втора

Шийла Локууд водеше делови разговори по мобифона докато чакаше малко встрани от входа на Монтесори[1] в Бевърли хилс. Родителите оживено разговаряха на малки групички наоколо. Учителката, мисис Макдоналд, трябваше всеки момент да изведе децата от сградата на детската градина.

Докато говореше, Шийла се оглеждаше наоколо, усмихваше се и кимаше на онези от родителите, с които се познаваше. Телефонът й позволяваше да се държи дружелюбно, без да скъсява дистанцията и тя предпочиташе да бъде така. Единственото задължение на майчинството, което понякога й омръзваше, беше необходимостта да си губи времето в размяна на любезности с хора, с които нямаше нищо общо, освен че децата им бяха на еднаква възраст.

На тридесет и четири години, Шийла Локууд беше заета жена. Беше самотна майка, но и президент на своя собствена фирма. Преди две години бе основала фирмата си Вижуъл имидж перфекшън инкорпорейтид, известна още като ВИП. Като всеки наистина работлив и амбициозен предприемач, Шийла следваше максимата, че времето е пари. Казано простичко, тя не можеше да губи ценно време да превъзнася и да обсъжда достойнствата на различни детски градини и учители.

Разбира се, в повечето случаи Шийла не вземаше Джеси от занятия, нито пък я откарваше за следобедни игри при някое от другарчетата й. Кирстен Ериксън, младата норвежка от агенцията за детегледачки в Минеаполис, се занимаваше с ежедневните грижи. Да прекарва само пълноценно време с Джеси беше скъпо удоволствие, но Шийла не можеше да си позволи да се лиши от този лукс. Тя охотно плащаше на Кирстен, както фирмите, които наемаха ВИП охотно плащаха на Шийла и екипа от подбрани специалисти, за да променят имиджа на съответната корпорация.

Разговорите в двора на училището внезапно стихнаха, защото учителката се появи на вратата. Мисис Макдоналд беше млада жена на около тридесет години, със ситно накъдрена кестенява коса и лице на мадона от Рафаело. Тя отправи една ангелска усмивка към събраните родители, а после, както ставаше всеки ден, се отдръпна встрани и направи знак на децата да излязат. Четири-петгодишните й питомци, стиснали здраво кутията с обяда си и рисунките си в ръка, важно се изнизаха отвътре в колона по един и отидоха при родителите си.

— Здрасти, мамо! — извика Джеси, затича се към Шийла и се хвърли на врата й.

— Здравей, миличко. — Шийла разцелува синеоката си, луничава дъщеричка. — Я да видим какво си правила днес?

Джеси разгърна рисунката, за да може Шийла да й се порадва:

— Рисувахме с искрящи бои. Аз нарисувах слон.

На рисунката имаше по-скоро някакво лъскаво зелено петно с рошава опашка, но Шийла похвали съвсем искрено творческите усилия на дъщеря си:

— Чудесен е. Вече няма място на хладилника, но можем да го залепим с тиксо на някое от кухненските шкафчета. Може всъщност да направим от цялата кухня художествена галерия на Джесика Локууд. Можем да събираме входна такса на посетителите.

Джеси се разсмя като си го представи:

— Но няма да продаваме картините. Те всички са за теб, мамо.

— Зная — усмихна се Шийла. — И аз си ги обичам всичките.

— Къде е Кирстен? — попита Джеси, докато отиваха към джипа чероки. — Мислех, че тя ще ме вземе.

Какво добро дете имам, помисли с гордост Шийла, докато гледаше как чудесната й дъщеричка подскача пред нея. По-голямата й сестра Ели твърдеше, че на тази възраст всички деца са сладки. Ели вечно я предупреждаваше, че това е само за момента, но засега Шийла бе изпитала само радост от майчинството във всеки миг от живота на дъщеря си. Дори ужасната втора година не беше толкова ужасна, колкото беше предсказала Ели.

— Кирстен трябваше да отиде на очен лекар — поясни Шийла. — Новите очила й създават проблеми. Така че реших да си взема свободен следобед и да прекарам малко време с теб.

— Това е чудесно! — Джеси го произнесе като чу-деес-но. — Може ли днес да отидем да купим златната рибка? — попита тя, като се покатери на задната седалка и закопча предпазния колан.

Последната рибка беше умряла в аквариума и Шийла бе обещала да купят нова, тъй като Джеси много искаше да си има домашен любимец. Рибките искаха далеч по-малко грижи от кучетата, а Шийла беше алергична към котките, причиняваха й сълзене на очите. Откакто бе гледала анимационния филм на Дисни, в който се разказваше за сто и един далматинци, Джеси се опитваше да я убеди да си вземат куче, но до този момент Шийла успяваше някак да отклони разговора.

— Хрумна ми нещо. Хайде този път да си вземем две рибки. Така ще могат да си правят компания.

— Хайде! — извика възторжено Джеси.

— Трябва също да минем да вземем нещо за вечеря. Обещах на Том да сготвя довечера.

Том Ривърс беше сценарист и Шийла ходеше сериозно с него през последната година, макар да не живееха заедно. Беше удобно и за двамата. Том живееше и работеше в уютната си ергенска квартира в Холивуд. Прекарваха заедно няколко вечери в седмицата и уикенда, освен когато някой от двамата нямаше извънредна работа.

— Мамо? — обади се пак Джеси от задната седалка. — Мога ли да отида на рождения ден на Аделма в събота? Ще има куклен спектакъл.

— Звучи чудесно. Ще трябва да изберем подарък още днес. Аз трябва да работя през уикенда.

— Защо работиш повече от другите майки? Не е честно!

Шийла зави към Уилшър, маневрирайки ловко с черокито по претоварените улици:

— Защото имам собствен бизнес, а повечето други майки — не. Казах ти, че когато си президент на фирма трябва да работиш много, за да успееш. Обещавам скоро да отидем на почивка. На някое наистина хубаво място.

— Добре. Може ли и Том да дойде?

— Разбира се, стига да може да се освободи. В момента е много зает.

— Ще го поканя довечера на масата. Ще дойде, ако аз го поканя.

Шийла се усмихна на дъщеря си в огледалото за обратно виждане:

— Добре, миличко.

В действителност й се искаше да замине сама с дъщеря си за една седмица. От друга страна, би трябвало да е благодарна за това, че Джеси се е привързала към Том. Той беше първият от мъжете, с които Шийла излизаше, когото Джеси наистина бе харесала.

Паркираха на вътрешния паркинг на Бевърли център и се отправиха към магазина за животни.

— Можем да купим на Аделма рибка за рождения й ден — предложи Джеси.

— На родителите й може да не им хареса.

Джеси обаче не слушаше. Беше се затичала напред и вече беше в магазина.

— Гледай, мамо! Бързо, ела! — извика тя, виждайки малък далматинец в една от клетките до страничната стена. — Чудесен е! Страшно ми харесва! Може ли да го вземем? Моля те!

— Много е сладък, Джеси.

Всички кученца бяха страшно сладки. Шийла се умиляваше като ги види не по-малко от дъщеря си. Но, разбира се, беше по-разумна:

— Моля те, Джеси, опитай се да разбереш. Малките кученца се нуждаят от много грижи. Трябва да ги приучиш на хигиена и да си играеш с тях, и да ги извеждаш на разходка. Ти ходиш на училище, аз съм на работа, а Кирстен е заета с курсовете по рисуване. Кой ще гледа кученцето? Съжалявам, но просто няма кой. Поне засега.

Шийла погледна виновно печалното личице на дъщеря си.

— Догодина ще помислим, обещавам ти. Хайде, рибките са там отзад. Да идем да изберем двете най-хубави.

Джеси не мръдна от клетката на кученцата:

— Не искам рибка.

— Какво? Хайде, Джеси, моля те!

Джеси гледаше далматинеца с дълбок, нескрит копнеж. Шийла въздъхна. Чувстваше се като злата мащеха на Пепеляшка. Припомни си обаче, че когато Джеси се роди, си беше обещала да не позволи дъщеря й да се превърне в разглезено единствено дете. Точно сега и дума не можеше да става за куче.

— Е, добре. Тогава да отидем до Краун да купим книжка на Аделма за рождения й ден.

Джеси излезе след майка си от магазина, мълчалива и нещастна. Шийла се отправи към книжарницата, също тъй мълчалива и нещастна. Тя разбираше, че детето изпитва нужда да си има кученце, но в момента в живота й ставаха толкова много неща. В живота й вечно ставаха твърде много неща. Струваше й се невероятно трудно да ги балансира. Изглежда двадесет и четири часа не можеха да поберат всичко, което трябваше да свърши за едно денонощие. Не беше нужно да чете статиите в списания, тя и без друго знаеше, че да си част от поколението на женската еманципация си имаше неприятни страни.

Оставаше си и проблемът с бащата на Джеси. Въпросът бе повдигнат за пръв път в училището предишната година. Мисис Макдоналд се беше обадила на Шийла, за да й съобщи, че се тревожи за Джеси и че детето не се приобщава както трябва.

По предложение на мисис Макдоналд бяха посещавали психотерапевт. Там въпросът за таткото направо бе изригнал. Джеси вече не се задоволяваше с мъгляви обяснения, тя искаше да знае фактите. Шийла, обаче, не желаеше да се рови в тези факти. Затова, за да направи нещата по-разбираеми, тя измисли една безобидна история, която разказа на Джеси и на психотерапевта. Каза, че Джеси е рожба на любовната й история с един женен мъж, чийто брак бил нещастен. Каза им, че той е бил дипломат и затова не можел да се разведе с жена си. За по-сигурно го прати в чужбина, казвайки, че е австралиец.

Какво значение има кой е бащата на Джеси, оправдаваше се пред себе си Шийла, след като така или иначе не беше част от живота й? Важното е, че той не беше подходящият мъж за нея. Беше влюбена в него, но бяха се разделили преди Шийла да разбере, че е бременна. Когато накрая взе решение да задържи детето, дори не си помисли, че биха могли да се съберат отново. И до днес той нямаше представа, че е баща на Джеси.

Наричаше се Йейл Холандър, но Шийла се съмняваше, че това бе истинското му име. Беше актьор и по времето, когато се запознаха, все още си пробиваше път с участие в рекламни клипове и малки роли в телевизията. По онова време тя също се утвърждаваше в голяма фирма за маркетингови проучвания и все още само мечтаеше за собствен бизнес.

Йейл беше привлекателен, по-скоро чаровен грозник. Чертите му бяха твърде едри и груби, но имаше удивително сини очи и бе висок и строен. Шийла не бе устояла на открития му, простодушен нрав.

Когато бяха заедно, той я караше да повярва, че е най-невероятната жена, която някога е срещал. Шийла винаги оставаше с впечатление, че му е безкрайно интересно и забавно с нея. Искаше да знае мнението й за всичко. По цели часове можеше да разсъждава кое я прави толкова необикновена. Йейл обожаваше странностите й. Например факта, че тя не обичаше бяла храна и затова поливаше сиренето с доматен сос и слагаше чубрица на печените картофи. Шийла си припомни как си мислеше, че не би могъл да бъде толкова идеален.

Оказа се права. Както сама се убеди накрая, бедата беше в това, че Йейл, който не пушеше, не вземаше наркотици и не пиеше концентрати, бе пристрастен към нежния пол. Вечерта, когато скъсаха, Шийла се беше прибрала неочаквано рано. Йейл беше в дневната, гол, и ядеше пиле в пикантен сос в компанията на две момичета от актьорския си клас, също голи-голенички. Той беше полял гърдите им със сладко-кисел сос и тъкмо го облизваше, когато Шийла влезе.

Младите жени се изнесоха набързо и с доста комичен вид, грабвайки дрехите си, като пискаха засрамени. След това Шийла и Йейл се скараха и си крещяха за пръв и последен път. Той твърдеше, че това е недоразумение и цялата случка не означава нищо за него. Той и момичетата правели импровизации, за да се подготвят за една сцена. Опита се по всякакъв начин да убеди Шийла, че погрешно тълкува фактите и реагира истерично.

Шийла не повярва на обясненията му и го изхвърли. Той се опита да се помири с нея през следващите дни, но тя отказа да разговаря с него. Накрая той се отказа и просто изчезна от живота й.

Оттогава Шийла не беше виждала Йейл или поне не лично. Сега той беше звезда и имаше собствен телевизионен сериал Идва… Дан Грийн. Беше една от любимите поредици на домашната й помощница, но Шийла никога не го гледаше. Нито пък си купуваше Пийпъл или Телевизионен справочник, когато снимката на Йейл беше на корицата.

Тя имаше намерение да съобщи на дъщеря си за Йейл, когато тя стане на двадесет и една. Тогава Джеси би могла да се свърже с него, ако желае. Засега той не играеше никаква роля в живота им. Шийла нямаше нужда от него, Джеси също. Точка.

Пристигнаха у дома. Шийла паркира джипа на алеята и внесе чантите с продукти вътре. Джеси влезе след нея, все още натъжена заради кученцето и унило се качи в стаята си.

— Здравей, Шийла! — извика Кирстен Ериксън, която гледаше Опасност в дневната.

Когато не се занимаваше с Джеси, Кирстен непрекъснато гледаше телевизия, като за оправдание казваше, че така усъвършенства английския си.

— Има две съобщения за теб. Том отива на събрание и ще закъснее. Освен това брат ти те търси.

— Какво? Кирстен, аз нямам брат.

Домашната помощница погледна бележника, на който беше записала съобщенията:

— Но той каза, че ти е брат. Каза зет. Това не е ли същото като брат?

— А, зет ми. Това означава мъжът на сестра ми. — Шийла внезапно се разтревожи. — Каза ли защо се обажда?

— Каза, че не е спешно. Остави телефона си. — Кирстен й подаде бележника.

— Благодаря ти, Кирстен. Тук ли ще вечеряш? Можеш да излезеш, ако искаш. Ние ще сме вкъщи цяла вечер.

Кирстен обаче отново бе вперила задълбочено поглед в телевизора:

— Мисля, че предпочитам да остана вкъщи.

По дяволите, помисли Шийла. Когато човек наема привлекателни бавачки, те непрекъснато искат повече свободно време и винаги те зарязват в критичен момент. На Кирстен винаги можеше да се разчита, но пък постоянно ти се пречкаше из къщи.

Шийла напълни с вода тенджерата за спагети от алпака и я сложи на котлона. Извади една опаковка сос Помодоро от фризера и го сложи в микровълновата фурна да се размрази. После изми зеленчуци за салата, наля си чаша Шардоне и набра служебния номер на зет си в Атланта. Той вдигна още след първото позвъняване:

— Брус Райнхарт на телефона.

— Здравей, Брус. Шийла се обажда. Днес работиш до по-късно от секретарката си.

— Да, тук както винаги е лудница. — Гласът му звучеше уморено. — Слушай, има възможност да получиш една работа. Давам правни консултации на Ковингтън интернешънъл. Познавам президента им, Джереми Уелш. Много ми се иска да ти уредя малко работа.

— Ковингтън интернешънъл? Много ми се ще да поработя за тях. Кой друг ще се кандидатира за работата?

— Никой. Говорих за теб с Уелш. Той се съгласи да се срещне с теб. Ще трябва да го убедиш, че имиджът на Ковингтън се нуждае от промяна, но мисля, че можеш да го направиш.

— Чудесно. Ще прегледам графика си и ще ти се обадя…

— Хей, я остави тези глупости — прекъсна я Брус. — И двамата знаем, че преустройството на Ковингтън ще осигури добри пари за ВИП. Освен това, ще ви забележат. Така че идвай във вторник. Ако искаш да получиш тази работа, ще трябва да действаш бързо.

— Чакай малко, Брус, слушай — Шийла се подразни от убедеността на зет си, че тя може да зареже всичко и да вземе самолета за Атланта без предупреждение.

— Имам представяне в Кайзер електроникс в понеделник. Не можем да се появим в Ковингтън преди края на седмицата. Дори и така ще се озорим. Имаш ли представа колко дребни, но важни подробности влизат в нашата работа? Куп проучвания, пазарни анализи, цялостен профил на фирмата. Трябва да разполагаме с всичко това, преди да съставим предложението си. Не можем да излезем със свястна стратегия за толкова кратко време. Няма да е от полза нито за нас, нито за Ковингтън.

— Е, ако искаш да си пропилееш шанса, това си е твоя работа — отвърна рязко Брус. — Само исках да ти направя услуга. Ели ми каза, че ти е трудно да вкараш ВИП в голямата игра. Мислех, че мога да ти помогна. Няма значение.

— Хайде, Брус! Знаеш, че не искам да се проваля. Ковингтън е огромен конгломерат. Би било чудесен шанс за нас, но не можем да дойдем неподготвени. Това би подронило доверието в нас и ще накърни репутацията ни.

— Ако искаш да получиш тази работа, а имай предвид, че нищо не ти гарантирам, по-добре е да побързаш. Кои по дяволите са Кайзер електроникс в сравнение с Ковингтън? Дребни риби. Трябва да се научиш да степенуваш нещата, Шийла.

— Брус, аз съм професионалист. За мен всички клиенти са важни, не само големите имена.

Думите му я жегнаха. Не беше особено привързана към съпруга на сестра си и никак не й хареса, че беше прав. Тя наистина не умееше да подрежда нещата по важност.

Шийла прегледа набързо деловия бележник, който стоеше до телефона:

— Добре, съдружникът ми, Дейвид Коул и аз можем да дойдем в четвъртък.

— Хайде, Шийла, не се прави на важна. Пристигай във вторник. Ако наистина искаш тази работа.

Да отиде на среща в Ковингтън във вторник би означавало страхотно разместване на ангажименти, напрегната подготвителна работа и почти никакъв сън:

— Е, добре — въздъхна тя, — вторник.

— Чудесно. Има полет на Делта в седем и десет от Лос Анджелис. Ще пристигнете в два и дванадесет. Уредил съм среща в Ковингтън за четири. Така ще имаме време да поговорим предварително.

— Вече си уредил среща?

— Не се нервирай, Шийла. Щях да я отменя, ако беше казала не.

Шийла се подразни, но после осъзна, че Брус просто се опитва да й помогне по настояване на сестра й. Затова се насили да каже:

— Добре. Благодаря ти, Брус: Как са Ели и децата?

— О, децата са добре. Ходят на детска градина. Ели е по цял ден в клуба и подмята жълтата топка напред-назад. Каза ми, че ако преди петнадесет години знаела какво е тенисът, никога не би се омъжила, нито би имала деца — засмя се той. — Нали знаеш, че тазгодишната й страст е тенисът. От месеци не е стъпвала в грънчарското си ателие.

— Ами, предай им много поздрави. — Шийла искаше да приключи разговора. — До вторник.

— Добре. Горя от нетърпение да зърна красивото ти лице. Чао!

— Довиждане, Брус.

Шийла набра офиса си, за да извика Дейвид Коул да свършат малко предварителна работа по Ковингтън интернешънъл още същата вечер. После остави на телефонния секретар на Том Ривърс съобщение да дойде по-късно, защото трябва да поработи.

Макар че водата за спагетите вече вреше, тя седна на кухненската маса, за да обмисли разговора с Брус. Стори й се странно, че зет й й се обажда най-неочаквано, за да й предложи тази страхотна възможност. С Брус почти не бяха общували от години. Всъщност, макар че със сестра си бяха доста близки, Шийла рядко виждаше Брус при не много честите си посещения в Атланта, когато водеше Джеси на гости при баба й и дядо й.

Брус беше амбициозен адвокат, някога първенец на курса си във Вирджинския университет, а сега партньор в престижна адвокатска кантора в Атланта. Изглеждаше идеалният съпруг за Ели, която никога не бе проявявала желание да прави собствена кариера.

Все пак нещо в зет й дразнеше Шийла. Държеше се с нея твърде фамилиарно. Не само че не се съобразяваше с нея, както тази вечер беше уговорил среща с Ковингтън, преди да получи съгласието й. Държеше се, сякаш смяташе, че има право да интимничи с нея само защото беше женен за сестра й. В държането му към нея неизменно се прокрадваше някаква сексуална нотка. Шийла се съмняваше, че би започнал открито да я сваля, след като бе женен за Ели, но я караше да се чувства неудобно.

Шийла знаеше, че ще се чувства длъжница на Брус, ако ВИП получеха работата в Ковингтън и не беше сигурна, че й харесва мисълта да му бъде задължена.

Имаше и друг проблем — работата в Ковингтън можеше да продължи с месеци. Това би означавало да работи в Атланта и да пътува до Лос Анджелис за уикендите. Подобно положение нямаше да се хареса нито на Джеси, нито на Том. Да оставим настрана пътуването. Шийла не беше сигурна, че би могла да понесе да прекарва толкова време в Атланта. Израсла бе там и спомените й от този град не бяха особено топли. Но работата си беше работа, а да работиш за Ковингтън беше работа и половина.

ВИП никога не бяха работили за толкова огромна фирма. Това щеше да им осигури национална известност, а името на Ковингтън интернешънъл щеше да изглежда добре начело на списъка с клиентите им.

Трябваше да признае, че ВИП действително отчаяно се нуждаеха от средства. Тази година беше решаваща, а през последните осем месеца нещата вървяха доста мудно. Всичко, което притежаваше, беше заложено като допълнителна гаранция за банкови заеми. Ковингтън интернешънъл щяха да им помогнат да прескочат трапа. Тя трябваше да реши дали аргументите за бяха по-силни от тези против.

[1] Система за обучение в предучилищна възраст чрез дейности и свободна изява, създадена от известната италианска педагожка Мария Монтесори. — Б.пр. ↑

Глава трета

Шийла приготви спагети за все още безутешната си дъщеря и Кирстен, после изпрати Кирстен да се погрижи за ароматната вана на Джеси, като се надяваше това да подобри настроението на момиченцето й. Едва успя да прибере мръсните чинии в миялната машина и на вратата се позвъни.

Беше Дейвид Коул, търговски директор и пълномощен вицепрезидент на ВИП. Носеше цяла камара дебели кафяви пликове, няколко папки и издута кожена чанта с документи. Дейвид беше слабичък млад мъж, по-нисък от Шийла с няколко сантиметра, с красиво оформена кестенява брада. Бяха стари приятели и колеги от друга фирма преди Шийла да събере средства за създаването на ВИП:

— Здрасти, шефе! Надявам се, че разбираш от какво ме лишаваш. Бях си уредил страхотна вечер с онзи готин актьор, който играе Руфус в Слънчевата магистрала.

— Тази вечер няма да работим много — обеща Шийла. — Ще имаш време да се видиш с него.

Дейвид поклати глава и свали сакото си:

— Не може. Момчето си ляга и заспива още в девет часа. Сънят на красотата, нали знаеш. Трябва да отива на снимачната площадка много рано.

— Извинявай, Дейвид. Зет ми ме изнуди да направим предложение на Ковингтън във вторник. Казва, че трябвало да действаме бързо. Принудих се да се съглася, наистина трябва да се постараем. Помисли само колко можем да спечелим от това.

— Хей, не се извинявай! Текущата ми сметка е на твоя страна. Работата преди удоволствието.

Дейвид разхлаби вратовръзката си, отвори куфарчето си и нареди купчинки книжа на масата в трапезарията.

— Изтеглих всичко от компютърната база данни, преди да тръгна насам. Това е цялата ни текуща информация за Ковингтън интернешънъл. Мисля, че заслужавам първо да получа поне една бира.

Тя му подаде бирата и направи айскафе за себе си:

— Добре, започваме. С какво разполагаме?

— Ковингтън страхотно са се разпилели. Те отчаяно се нуждаят от някой като нас, за да оформи имиджа им.

Дейвид извади жълт работен бележник, в който беше нахвърлял набързо това-онова.

— Току-що са оттеглили офертата си да закупят Сладките на леля Мейбъл, но през последните десет години са похарчили три милиарда за закупуване на десетки фирми — Клиър Скай Кола, Макгрегър суупс, Готовите обеди на Кидлинг, Шоколадите Бъкингам и какво ли още не. Освен това притежават контролния пакет на Форест филмс. В края на осемдесетте са разменили пакети акции с Николсон лимитед, европейска фирма за бонбони и безалкохолни напитки със седалище в Лондон. Тогава са добавили Интернешънъл към името си.

— Мислех, че са основно производители на хартия. Къде съм бляла? — Шийла записваше всичко в бележника си.

— Все още са големи производители на дървен материал и целулоза. Това е предприятието, което първият Ковингтън основал в далечната — той погледна за справка бележника си — 1890 година. С това са се занимавали през всички тези години, макар че по-късно са добавили производство на опаковки, канцеларски материали, книжни пелени и други подобни. Едва през осемдесетте тогавашният изпълнителен директор, Ковингтън Хилиърд, решава да започне диверсификация.

— Вероятно заради замърсяването на реките и тъй нататък. Сигурна съм, че Ковингтън пейпър си имат големи разправии с природозащитниците — предположи Шийла. — Но каква невероятна смесица от предприятия притежават! Нямах представа колко се нуждаят от нов имидж и положително фирмено самоопределение. Дейвид, това може да бъде наистина нещо голямо. Те имат нужда от…

— ВИП! — ухили се Дейвид. — Да не забравяме, че ние също имаме нужда от тях. Ето нещата, които ми хрумнаха в първия момент. Записах си ги, докато идвах насам.

— Добре. И на мен ми дойдоха няколко идеи, докато приготвях вечеря на Джеси. Но да погледнем реалистично на нещата. Как ще успеем да подготвим всичко за вторник?

— Добър въпрос. Може би, преди да се хванем на работа трябва много силно да се помолим. Ще трябва да си скъсаме задниците от работа до тогава.

Шийла потупа купчината хартия пред тях и отвърна:

— Който не рискува, не печели.

— И за подобни изтъркани фрази ти плащат толкова пари? — Том се показа на кухненската врата и остави торба с продукти на барплота.

— Здравей, скъпи, явно не си получил съобщението ми. С Дейвид трябва да работим тази вечер. Изникна нов проект. Трябва да излезем с предложение пред една фирма в Атланта във вторник.

Том влезе, здрависа се с Дейвид и целуна Шийла:

— Обичам да слушам за работата ви. Нали не мислите, че съм някакъв отвеян артистичен тип.

— Идвай, тогава. Повече глави мислят по-добре.

— Тарифата ми е двеста долара на час.

— Ще ти платя по-късно — засмя се Шийла — В съответни услуги.

— Хей, вие двамата, моля без подобни намеци — вметна Дейвид и потръпна. — Аз ще трябва да спя сам нощес.

Накрая поръчаха вечеря от китайски ресторант и си подхвърляха идеи докъм единадесет. После Дейвид си взе куфарчето и се отправи към един от любимите си барове. Том помогна на Шийла да разчисти изстиналите остатъци от вечерята и празните кутии.

— Тази работа в Ковингтън може да се окаже нещо голямо за теб — отбеляза той, отваряйки си бира.

— Да, така е.

— Не звучиш много ентусиазирано.

— Наистина се вълнувам, че ми се отваря такава възможност. Имаме нужда от наистина добре платена работа, но изпитвам смесени чувства. Ако получим работата, а засега далеч не е сигурно, ще трябва да пътувам до Атланта и обратно.

— Защо просто не им изпращаш нещата по факса? Можеш да ходиш веднъж на няколко седмици.

— Том, знаеш, че не работим по този начин. Вземаме високи такси за специализирано и персонално обслужване. Това е основното търговско правило на ВИП. Ние сме с клиента до завършването на работата. Присъстваме на място докато работим за тях.

— Тогава нека Дейвид отиде в Атланта.

— И двамата трябва да отидем, Том. Ние сме специалисти в различни области.

— Хей, не ми скачай! Само се опитвах да помогна.

Шийла седна на високия стол до кухненския плот:

— Зная, Том. Съжалявам — въздъхна тя. — Просто самата мисъл за Атланта ми разваля настроението. Казвала съм ти вече, че съм израсла там и се махнах още щом навърших осемнадесет. Едва дочаках и дотогава.

— Това е било доста отдавна. Ако не си чула, сега Атланта е космополитен град. Новият Американски юг и прочее.

— И когато живеех там, беше така, само че родителите ми и техните приятели все още упорито не искат да се разделят със стария Американски юг. Искам да кажа, че баща ми все още нарича негрите цветнокожи господа.

— Е, поне ги нарича господа — засмя се Том.

— Лесно ти е да се присмиваш. Не е трябвало да растеш сред тях. Тези хора живеят в постоянен страх. Майка ми има четворни ключалки на всички врати. Тя се ужасява от мисълта, че някой крадец може да проникне в стерилния й защитен от всичко свят. Тя не вярва, че хората се раждат равни. Според нея бездомните и безработните са твърде мързеливи и невъзпитани, за да направят живота си по-добър. Скъпи, всеки път, когато им ходя на гости, накрая започваме ожесточени спорове. Зная, че нито те, нито аз ще променим мнението си.

Том се приближи и я взе в прегръдките си:

— Слушай, Шийл, ти ще отидеш в Атланта по работа. Ще бъдеш твърде заета, за да се виждаш често със семейството си.

— Прав си — кимна Шийла. — Държа се глупаво.

— Уморена си. — Той се пресегна и започна да разтрива врата й с дългите си пръсти.

— Мммм… Това ми харесва.

— Хайде да си лягаме. Ще ти предложа специалитета на вечерта. Ще ти разтрия хубаво гърба, после и пълен масаж отпред. Ти можеш да ме разтриваш, където искаш.

Шийла се усмихна:

— Звучи примамливо.

По-късно, след като се любиха много тихо (в дома на Шийла не можеха да си позволят да вдигат шум, защото стаите на Кирстен и на Джеси бяха срещу нейната), Шийла и Том взеха душ заедно и се мушнаха в леглото.

— Знаеш ли, не ми се иска да получиш работата в Ковингтън — каза Том, като я взе в прегръдките си. — Не ми се ще да ходиш в Атланта повече отколкото и на теб самата.

Шийла го целуна по бузата:

— Ще бъде само за малко. Все някак ще го преживеем.

— Шийл, напоследък доста си мисля за нас двамата. Време е да уредим отношенията си. Мога да запазя квартирата си като офис и да се преместя при теб.

— Тази къща е малка като дядовата ръкавичка. Шкафовете не побират дори моите дрехи. Има само една баня за всички. Ще бъдем много натясно. Ще се подлудим един друг за нула време.

— Може би трябва да потърсим нещо по-голямо. Мога да си го позволя. Напоследък печеля достатъчно добре. — Той я погледна сериозно. — Обичам те, Шийл! След няколко месеца ставам на четиридесет и три. Искам да имаме дете.

— Аз имам Джеси.

— Знаеш, че обичам Джеси — възрази той бързо, — но тя едва ли би имала нещо против да си има братче или сестриче. Тя иска да има истинско семейство. Казвала ми го е.

— Значи — наежи се Шийла — тя не смята, че има истинско семейство?

— Не е така. Просто… хей, какво ти става, Шийл? Не изглеждаш много въодушевена от идеята. Не ти предлагам да ти стана съквартирант. Искам да се оженя за теб.

Шийла запали нощната лампа и се облегна на възглавницата си:

— Том, обичам те, но не съм готова за това. В момента ВИП ми отнема твърде много време. Не бих могла да имам друго дете, поне не в близките две години. Точно сега не съм готова за подобни големи промени.

— Искам да живеем заедно. Единственото нещо, което ще се промени в живота ти, е, че ще стане по-лесен.

— Том, ако Ковингтън ни наемат, ще бъда затрупана с работа. Моля те само да почакаш.

— Добре. Разбирам, че си уморена. Освен това се притесняваш, че ще трябва да ходиш в Атланта. Хайде да заспиваме. — Той се пресегна и угаси лампата.

— Ядосан си, нали?

— Не съм — целуна я по бузата. — Лека нощ, Шийла.

— Лека нощ, Том.

Знаеше, че е ядосан и разстроен, задето толкова неохотно посрещна предложението му. Не го винеше, но трябваше да помисли за себе си и за своите нужди.

Шийла харесваше живота си в момента. Том идваше, после си отиваше и тя имаше време за себе си и време да бъде само с Джеси. Мисълта да допусне Том във всеки миг от живота си, я караше да се чувства някак застрашена. Плашеше я обвързването с другия, разбира се. Харесваше й да бъде с Том, но той говореше за нещо постоянно, за страшната думичка с Б. Шийла не беше сигурна, че е готова да се обвързва.

От друга страна, колкото и чудесно да беше, че имаше Джеси, а Шийла не би заменила дъщеря си за всички съкровища в Бирма, имаше моменти, когато беше много изморително да си самотна майка. Кирстен я отменяше във физическата работа, но тя самата беше почти дете. Шийла вечно трябваше да изслушва проблемите на младата си домашна помощница — носталгията по дома, наднорменото й тегло, липсата на компания — и да й дава съвети.

Шийла се измъкна леко от леглото и слезе на пръсти в кухнята. Изведнъж се почувства съвсем будна, а й предстоеше дълъг и напрегнат работен уикенд. Направи си чаша чай Слийпитайм, отиде в дневната и се сгуши на дивана.

През последната година Том бе направил живота й несравнимо по-гладък. Той беше страхотен. Шийла беше напълно наясно колко трудно се намират страхотни мъже в Лос Анджелис. Ако имаше и капка здрав разум, би го грабнала начаса.

Но тя продължаваше да се колебае. Какъв й беше проблемът? Знаеше, че има склонност да взема нещата твърде насериозно, а той умееше да я разсмива. Често беше напрегната от работата си, а той й помагаше да се отпусне. Том беше самото търпение, като огромна таблетка валиум, взела образа на мъж. И двамата обичаха киното, разходките и тениса. И двамата обичаха тайландска кухня и да играят на карти с Джеси.

Беше на практика идеалният мъж.

Но Шийла беше романтичка и може би това беше голямата й слабост. От собствен опит знаеше, че отношения, които се градят само на страстта, не са трайни. И все пак копнееше за онова усещане Сега не мога да ям, хайде да се любим, което се появява със страстта, макар и да не продължава дълго.

Истината беше, че с Том дори в самото начало на връзката им не беше губила апетита си.

Шийла допи чая си и се качи в спалнята. Пъхна се внимателно в леглото при Том и си помисли още нещо. Ако живееха заедно, биха могли да купят на Джеси далматинеца, който толкова искаше. Том работеше вкъщи, би могъл да разхожда кучето.

Глава четвърта

— Добре, мамо, радвам се, че си поговорихме, но трябва да тръгвам — каза разсеяно Едгар Дж. Шулц в телефонната слушалка и се загледа насреща в пейзажа на Долен Манхатън, който се откриваше пред погледа му от аскетичния офис на тридесет и петия етаж. Мисълта му вече беше заета с предстоящите разговори. Накрая добави, като че ли току-що му беше хрумнало:

— Приятно прекарване на тържеството.

— Еди, иска ми се и ти да дойдеш — провлече Мойра Шулц с напевния си луизиански говор. — Ще бъде направо великолепно. Украсили са балната зала в клуба с хиляди гардении и невероятно красиви яркочервени рози в тон с тоалета ми. Единственият проблем е, че просто не ми се вярва, че това е златната ни сватба. Не е честно, дето времето лети толкова бързо. Не се чувствам стара. Надявам се, че смяташ да ни подариш нещо златно, а Еди? — пошегува се тя.

— Разбира се, мамо. Линдзи вече е избрала подаръка. Слушай, ще ти се обадя пак…

— И Сам и Крейг ще бъдат тук — прекъсна го тя с мелодичния си малко превзет глас. Баща ти толкова ще се зарадва, ако пак се събере цялото семейство.

— Искаш да кажеш, че ти ще се зарадваш, мамо. На татко изобщо не му пука.

— Еди, знаеш, че не обичам да говориш така. Понякога си наистина отвратителен. — Сега в гласа й се долавяха плачливи нотки. — Баща ти ви обича, всички ви. Само че никога не е умеел да го показва. Някои хора просто са устроени така. Защо не дойдете с Линдзи да го изненадате? Моля те!

— И дума не може да става, мамо. Съжалявам. В момента работя по една сделка и изобщо не мога да напускам града.

Чудеше се защо просто не го остави на мира. Той и двамата му братя бяха поели в различни посоки още преди няколко години. Майка му, обаче, не искаше да повярва, че той не си говори с никой друг от семейството. Тя изглежда отказваше да признае, че в нейното семейство нещо не е наред.

Но Мойра Шулц не знаеше истината и никога нямаше да я научи:

— Скъпи, братята ти също работят по някакви сделки. Но не са твърде заети, за да дойдат да ни видят.

— Хм, с какво се занимава Сам напоследък?

Майка му беше истински извор на информация.

— Някаква търговска верига. Как ли се казваше? Божичко, паметта ми изневерява. Нали знаеш, онези, чийто център е в Чикаго. Но Сам още не ги е купил. Само го обмисля.

— Монро. — Ед веднага се досети за коя търговска верига става дума. Той самият си бе мислил да я купи. По дяволите! — Слушай, мамо, ще ти се обадя. Чао.

Затвори, без да изчака отговор.

Въпреки разпространеното схващане за пълните хора, Едгар Шулц беше в отвратително свадливо настроение и това, което току-що бе чул, не го оправи. Защо близнаците винаги ги привличаха едни и същи неща? Странно, как неговият брат близнак Сам бе намислил да купува веригата магазини Монро точно когато той самият можеше да я купи преди седмици. Едгар беше бесен. Първокласният му екип съветници го бяха убедили, че не си заслужава да се занимава сериозно с Монро лимитед. Щяха да хвърчат глави.

Някога двамата със Сам, заедно с по-малкия им брат Крейг, биха оскубали перцата на веригата Монро и биха отпразнували успеха си с пътуване до Шотландия, за да поиграят голф. Допреди две години тримата братя Шулц от Ню Орлиънс бяха всеизвестни с това, че правят невероятни сделки и работят по принципа Един за всички, всички за един. После бе настъпил разрив и Едгар се беше преместил да живее и работи в Ню Йорк. Сега приближените му добре знаеха, че не бива дори да споменават имената на братята му.

Никой извън семейството не знаеше защо Едгар Шулц е прекратил всякакви отношения с братята си. Той никога не обсъждаше този въпрос, братята му също. Това си е лично наша работа — бе казал всеки от тях на приятелите си, деловите си партньори и вечно търсещите сензации журналисти. Дори жената на Едгар, дизайнерката Линдзи Мартин, не беше наясно за истинската причина за разрива.

Шулц избута инвалидната си количка до вратата и изрева на помощника си Скин Нелсън да дойде. Служеше си с вътрешния телефон само когато бе в добро настроение. Когато беше ядосан, обичаше да чува как гласът му отеква в елегантните офиси на Шулц ентърпрайсиз на Уолстрийт. Доставяше му някакво удовлетворение да усети, че гневът му може да добие толкова осезаем заглъхващ израз.

Наскоро Шулц беше счупил крака си на няколко места в резултат на злополука на паркинга на Таконик, в която участваха неговото ферари и един елен. Трябваше да стои в гипс още две седмици, а после да се подложи на продължителна физиотерапия. Фактът, че беше прикован в инвалидна количка, никак не беше смекчил нрава му през последния месец.

— Тук съм, Ед. — Скип Нелсън се втурна в стаята. Беше свикнал с яростните изблици на шефа си. — Какво има?

Шулц му предаде накратко разговора и продължи гневната си тирада:

— И знаеш ли кое всъщност ме вбесява? Че трябваше да науча за това от майка си, по дяволите! Защо ли плащам на половин Америка, когато всички са глухи и слепи и толкова тъпи? Виждам, че ще се наложат доста преоценки.

Нелсън слушаше, без да го прекъсва, защото знаеше, че на този етап би било безсмислено. След минута-две щяха да му наредят да събере ударната група за дълго съвещание в луксозния мансарден апартамент на Шулц на Пето авеню.

— Е добре, знаеш какво трябва да правиш — приключи Шулц. — И ако някой се появи в апартамента ми дори секунда след осем, ще го изпратя на тръстиката.

Това, разбира се, беше евфемизъм, но никой от служителите на Шулц не напредваше много в йерархията, след като веднъж Едгар Шулц го беше зарязал.

Вътрешният телефон иззвъня.

— Обади се — нареди Шулц.

— Съжалявам, че ви прекъсвам — чу се плътният, пресипнал от цигарите глас на Мод Уинстън. Тя беше дългогодишна секретарка на Шулц и се беше преместила заедно с него от Нови Орлеан. — Мистър Уелш е тук за срещата. Какво да му кажа?

Шулц погледна към Нелсън:

— Кой беше Уелш?

— Джереми Уелш, президентът на Ковингтън интернешънъл — уточни на секундата Нелсън. — Срещнали сте се на игрището за голф в Огъста някъде през март. Говорили сте да се срещнете и да обсъдите това-онова. Записал съм си.

— Да, спомням си. Това беше преди месеци. Сега сме края на юни. Защо се обажда чак сега?

Скип Нелсън вдигна рамене и се усмихна.

— Добре, Мод — изръмжа Шулц в слушалката. — Предложи му кафе в библиотеката. След малко ще дойда. Скип, къде, по дяволите, е папката на Ковингтън!

Нелсън се приближи до бюрото на Шулц и вдигна папката, която беше оставил там по-рано сутринта.

— Ето я — подаде я той на шефа си.

Шулц грабна папката и я прелисти набързо:

— Добре, с какво можем да обработим този човек в случай на нужда?

— Ами, живее сам… наскоро се е развел. Мога да се обадя. Може би, би желал компания по време на престоя си в Манхатън.

Шулц кимна:

— Скип, ти си най-добрият сводник, който съм наемал някога. Заеми се с това. И ме откарай в библиотеката. Болят ме проклетите ръце.

Завърнал се в Атланта след срещата си с Едгар Шулц, Джереми С. Уелш беше в доста бодро настроение. Нещата бяха потръгнали. Нищо сигурно, но… Все пак беше някакво начало.

Той стоеше прав пред огледалото в облицованата с черен и бял мрамор баня, която беше свързана с офиса му, и си тананикаше Всичко върви по вода, докато внимателно прокарваше ножчето около бенката на лявата си буза. Беше съвсем обичайна за Ковингтън интернешънъл сутрин. Както винаги, беше пробягал петте мили от дома си до офиса и бе пристигнал преди шест часа. Взе душ и облече деловия си костюм, после наля чаша кафе без кофеин, приготвено на автомата, и изяде кофичка плодово кисело мляко, каквото секретарката му редовно зареждаше в хладилния бар шкаф. Едва тогава Уелш започна работния си ден. Имаше доста неща да свърши, преди да се зареди безкрайният поток от срещи и телефонни разговори.

Уелш използваше сутрешното затишие и за да работи по специални проекти, начинания, които не влизаха в служебните му задължения като най-младия президент на Ковингтън.

Джереми Уелш беше работил здраво през целия си живот, но едва след развода си преди десет месеца бе станал отявлен работохолик. Разводът го бе накарал да осъзнае, че се различава от повечето мъже. Нямаше нужда от съпруга, за да се чувства пълноценен или за да го прави уважаван гражданин на обществото като цяло. Бракът сякаш дори бе намалявал творческите му сили и енергичността му. И въпреки че бе прекарвал толкова време с нея, жена му Нанси все се бе оплаквала, че не е достатъчно. Уелш отдавна бе разбрал, че за жените никога нищо не беше достатъчно.

Понякога обаче тя му липсваше. Всъщност не самата Нанси, а това да го чака жена, когато се прибира вечер вкъщи. Но като цяло през последните месеци Уелш се беше убедил отново, че жените са свързани с много текущи разходи при ниска печалба. Може би трябваше да наеме икономка, възрастна жена, която да му готви здравословно и да се грижи за домашния уют. Да, ето какво му трябваше. Той надраска бележка на секретарката си, Нора, да му намери подходяща жена, по възможност англичанка и над петдесет и пет годишна.

В Атланта имаше много елегантни и привлекателни жени, с които можеше да излиза, не това беше проблемът. Уелш обичаше жените, нали бе израснал с пет сестри. И точно защото бе прекарал толкова време със сестрите си, смяташе, че доста добре познава другия пол. Знаеше, че дори и да твърдят обратното, почти всички жени търсят постоянна връзка.

Джереми Уелш не желаеше да се обвързва вече с никого.

На тридесет и осем години, той усещаше, че вече бе време да се погрижи за себе си. В края на краищата, беше го заслужил, дори повече от мнозина други. Животът му досега съвсем не беше лесен.

Бащата на Уелш бе прострелян и ранен смъртоносно от неизвестен ловец, когато Джереми беше на осем години. След това той, майка му и сестрите му дълго не можаха да дойдат на себе си както психически, така и финансово. Тери Уелш бе притежавал голямо ателие за химическо чистене в Алънтаун, Пенсилвания, и бизнесът му бе вървял сравнително добре. В неразборията след смъртта му убедиха Маргарет Уелш да продаде бизнеса на, както Джереми установи много по-късно, смешно ниска цена.

Паричните проблеми, които тровеха живота му на младини, и ролята, която му бе наложена като единствен мъж в цяла къща жени, безспорно бяха повлияли дълбоко на Уелш. Той твърде рано бе разбрал точния смисъл на думата отговорност. Всички казваха на майка му, че има късмет с такъв работлив син. В гимназията бе успял да влезе в отборите по футбол и бейзбол, но след състезанията винаги отиваше да свърши нещо, което майка му бе поръчала, или бързаше за някоя почасова работа.

През всички тези години преди да спечели пълна стипендия от Университета в Пенсилвания и да напусне завинаги дома, Джереми бе носил в сърцето си силен, но дълбоко стаен гняв. Този гняв го бе подтиквал да се изявява както в учението, така и в спорта като гимназист. Сега, години по-късно, този гняв все още живееше в него и го тласкаше напред в бизнеса. Джереми вярваше, че в това е вътрешната му сила, макар и да не бе споделял с никого това си убеждение.

Джереми никога не бе успял да прости на баща си, че е умрял и го е оставил да се разправя с всички тези жени. Не бе простил и на безотговорния ловец, който бе избягал от мястото на злополуката.

През цялата си младост в Алънтаун той бе вървял по улиците, вглеждайки се в лицата на минувачите, търсейки онзи, който бе убил баща му. Този дългогодишен навик го караше да вярва, че се е научил да вижда в душите на хората. Можеше да разбере как живеят от израженията по лицата им, от начина, по който се обличаха и вървяха, от стойката и погледа им. Умееше да открива дали са уязвими или разочаровани. Смяташе, че прекрасно разбира човешката природа.

Не че Джереми се замисляше пряко над тези неща. Гневът му го разяждаше отвътре, но в ежедневните си взаимоотношения с повечето хора той беше въплъщение на сърдечност. Имаше непринуден смях и живо чувство за хумор, бе любезен и привлекателен, с което печелеше сърцата не само на жените, но и на сътрудниците си.

Джереми Уелш беше известен с това, че запазва самообладание и в най-изнервящите ситуации. Колегите му го наричаха с умиление Миротворецът и високо ценяха способността му да успокои и най-стръвните лешояди в залата за съвещания. Това бе амплоато, което си бе избрал, след като години наред се бе старал да намери онова държане, което да го направи незаменим за шефовете му.

При него всичко бе станало постепенно, успехът съвсем не бе дошъл за една нощ. Работил бе здраво в много фирми в Средния запад, пробивайки си път от търговския отдел до връзки с обществеността, от среден ръководител до върха. Фирмите, където бе попадал преди Ковингтън, бяха все средни по ранг предприятия, съвсем обикновени производители на неща като чистачки за коли, части за самолети, моторни резачки, масло за двигатели. Но той бе научил по нещо във всяка от тях.

Когато се срещна с Рандолф Т. Пинкни, тогавашният президент, а понастоящем изпълнителен директор на Ковингтън интернешънъл, той разбра, че усилията и старанието му ще бъдат възнаградени. Рандолф Пинкни беше проницателен бизнесмен и веднага разбра, че Джереми има заложби. Видя, че талантът му се пропилява в производството на масло. Пинкни го назначи на работа веднага, наблюдаваше го отблизо и стана нещо като негов баща и ментор.

Това беше преди пет години. Оттогава Ковингтън се бе разраснал доста. Мнозина смятаха, че се е разраснал прекомерно, макар Джереми да даваше нарочно двузначни отговори, когато се повдигнеше тази тема.

Разрастването бе започнало при предишния изпълнителен директор, Ковингтън М. Хилиърд, пра праплеменник на основателя на фирмата, Езра Ковингтън. Коуви Хилиърд бе замислил диверсификацията на Ковингтън, за да отвлече вниманието на потребителите от основния образ на фирмата като производител на хартиени изделия. Имаха висящи съдебни дела за замърсяване на околната среда и по-точно на водите, замърсявани от избелването на целулозата в хартиените фабрики. Страничен продукт на този производствен процес беше карциногенният химикал диоксин.

Ето защо Коуви Хилиърд бе решил да закупи фирми, които произвеждаха полезни или поне приятни продукти като супи, закуски, сода, шоколади и филми. Фирмата се бе разширила и в Европа чрез сливане с Николсон лимитед в Лондон. Посред тази офанзива, обаче, Коуви Хилиърд получи остър сърдечен пристъп и бе принуден да се пенсионира по здравословни причини. Макар все още да беше член на управителния съвет, напоследък Коуви съвсем бе загубил жизнеността си и рядко идваше на заседанията.

Останалите ръководители трябваше да се оправят с последиците от бързото разрастване при Хилиърд. Джереми, който стана президент, когато Рандолф Пинкни зае поста изпълнителен директор, пое основната тежест и отговорност. В началото бе доста възбуждащо. Но разширението на Ковингтън доведе до по-малко автономни права и наложи повече бюрокрация. Сега Джереми копнееше да разполага с достатъчно власт, за да обедини отново фирмата и да я централизира.

Напоследък дори Рандолф Пинкни не изглеждаше загрижен за Ковингтън. Далечен родственик на фамилията, основала фирмата, Пинкни цял живот бе работил за любимата си Ковингтън. Постепенно, обаче, конгломератът бе изгубил своята идентичност, а Пинкни — онова, което даваше смисъл на живота му. Сега той прекарваше по-голяма част от времето си на игрището за голф.

Въпреки че намалелият интерес на Пинкни към работата даваше на Джереми повече правомощия, той бе започнал да изпитва чувството, че е взел да мухлясва в Ковингтън интернешънъл. Беше вече президент на фирмата и не би могъл да напредне повече. Пинкни беше на петдесет и пет и нямаше намерение да слезе от поста си в някакво обозримо бъдеще, поне не доброволно. Време беше нещата да се променят, дори насила, ако се налага.

Личният му телефон иззвъня. Джереми погледна към сребърния часовник на бюрото си в стил арт деко[1]. Още нямаше седем часа. Той вдигна слушалката:

— Джереми Уелш на телефона.

— Джери, приятелю, как я караш? — Брус Райнхарт нямаше нужда да се представя, тъй като той и Уелш често разговаряха през седмицата. Райнхарт беше един от правните съветници на корпорацията Ковингтън, но той консултираше Джереми и по лични дела. Понякога двамата завършваха работния ден на чашка, преди всеки да се прибере у дома си.

— Вече си на работа? — учуди се Джереми.

— Не, още съм вкъщи. Наложи се да правят на Ани спешна операция на апендикса посред нощ. Ели е в болницата с нея. Аз трябва да закарам момчетата на детска градина. Разбира се, бавачката тъкмо тази седмица си взе отпуск. Не е ли изумително как те сякаш предусещат подобни неща.

— Аха — засмя се Джереми. — Как е Ани?

— Добре. Още е замаяна. На мен обаче денят ми се стъжни от всичко това. Обаждам се да ти напомня, че снаха ми идва от Лос Анжелис, за да се срещне с вашите представители.

Джереми погледна в бележника си:

— Как се казваше?

— Шийла Локууд. Фирмата й се казва ВИП. Не е голяма, но са подобрили страхотно имиджа на някои корпорации.

— Спомням си. — Джереми огради името на Шийла с молив. Но за какво става дума?

— Знаеш, че би трябвало да се повдигне имиджът на Ковингтън. Така фирмата ще изглежда по-централизирана и по-привлекателна при по-нататъшния развой на нещата. Това ще се хареса на акционерите. По дяволите, може дори да се хареса на Коуви Хилиърд.

— Може би. Но все пак не съм убеден. И защо е тази семейственост? Защо не наемем някой истински спец от Ню Йорк да ни лъсне фасадата?

— ВИП ще хвърлят всички сили в тази работа. Ще получите повече за парите си.

— Да, чувам те, но не мога нищо да ти обещая. Ще наема дамата, ако си знае работата, а не защото е сестра на жена ти. Чакай малко… такава ли е работата? Искаш да угодиш на жена си?

— Шийла наистина е добра, Джери! Виждал съм проектите им. Имат нетрадиционен подход.

— Добре, добре. Спокойно, приятел. Все още не съм наясно ти какво печелиш от това?

— Нищичко, уверявам те.

— Защо ли не ти вярвам?

— Това е въпрос на стратегия, човече. Ковингтън се нуждае от това — увери го Райнхарт сериозно.

— Защо ли не мога да ти повярвам, Брус? Как изглежда дамата?

— Никак не прилича на Ели, повярвай ми.

Джереми се усмихна. Значи Брус бе решил да сваля снаха си:

— Тя омъжена ли е?

— Не точно, обаче има дете. Тя е от новия тип самотни майки.

— Значи, ако ми харесва, не възразяваш, така ли?

— О, по дяволите! Стой по-далеч от нея. На едно бюро разстояние.

— Знаеш ли, Брус, направо ме смайваш. Имаш ли вече нещо с нея? Затова ли искаш да я докараш в Атланта?

Райнхарт се засмя, но не каза нищо.

— Играеш си с огъня, мой човек. А аз нищо не обещавам. Дамата трябва да докаже, че си знае работата.

— Добра е.

— Ще видим. — Джереми се зачуди дали Брус говори от собствен опит. — Ще се чуем по-късно.

Джереми затвори и се замисли над разговора. Брус Райнхарт беше умен адвокат, изкусен адвокат, но имаше склонност да фамилиарничи твърде много. Понякога се държеше така, сякаш заедно управляваха Ковингтън и Джереми ужасно се дразнеше от това.

Все пак, какво би изгубил, ако даде работа на снаха му? Така със сигурност щеше да угоди на Брус.

От друга страна, имаше ли действително желание да угажда на Брус? Нямаше ли да е по-добре да го извади от равновесие? Дали не беше дошъл моментът да му покаже кой командва?

Уелш взе решение. Ще присъства на събранието, а после ще смачка фасона на снахата, независимо колко е добра. Ще я изстреля обратно в Лос Анджелис, откъдето бе дошла, и след това ще каже на Брус, че Шийла Локууд не е направила необходимото впечатление. Това щеше да свие юздите на Брус и да го излекува от прекомерната му самоувереност.

В края на краищата, ставаше дума за бизнес, а бизнесът бе въпрос на пробивност и оцеляване на по-силния. Джереми Уелш имаше големи планове за бъдещето. Нуждаеше се от помощта на Брус Райнхарт, но все пак беше важно Брус да разбере кой е шефът.

Просто нямаше друг начин.

[1] Стил декоративно изкуство, нашумял през двадесетте и тридесетте години. — Б.пр. ↑

Глава пета

Централата на Ковингтън интернешънъл бе построена в средата на осемдесетте години по проект на известен архитект от Атланта. Сградата беше изящна и стилна, с прозорци от пода до тавана, с тъмни стъкла, които създаваха чувство за анонимност. Плавната вътрешна архитектура се отличаваше с олекотени конструкции и извити стълбища, които разрешаваха свободно да се стига до множеството офиси, разположени на всеки от четиридесетте етажа на сградата.

На най-горния етаж приемните зали на административното ръководство бяха застлани с мокет в червено и черно на модернистични фигури и обзаведени с хромирана мебел и осветителни тела, имитации на Лалик върху лакираните, боядисани в червено стени.

Високата, дългокрака Шийла бе седнала до дребничкия, издокаран за случая Дейвид на огромно канапе с дамаска от черен велур. Беше вторник, денят на представянето им. Чакаха вече от доста време да ги приеме президентът на Ковингтън, Джереми Уелш.

Шийла отпи от чашата рядко кафе:

— Идвало ли ти е наум, че никога досега не сме работили за фирма, която да има своя собствена административна сграда.

— Да, а вероятно и сега няма да ни се отдаде такава възможност. — Дейвид за кой ли път погледна часовника си. — Почти четири и половина. Тук сме от тридесет и пет минути.

— Брус каза, че по принцип Уелш не присъства на представяния от този род. Предпочитам да го изчакаме, вместо да говорим с някой помощник на помощника му. Обичам да започвам от върха — каза Шийла с усмивка.

В стаята влезе дребничка, тъмнокоса жена и бодро обяви:

— Ще ви заведа в заседателната зала, за да се подготвите. Мистър Уелш ще дойде след няколко минути.

Младата жена ги поведе през истински лабиринт от изкуствено осветени коридори. Дейвид носеше нагледните материали и другите неща за представянето. Шийла използва случая да се увери, че бялата копринена блуза не беше се измъкнала от полата на тъмносиния й костюм от Донна Каран, с който винаги й вървеше. Беше получила трите най-изгодни за ВИП поръчки, облечена в него. Минавайки край огледалото, тя разреса русолявата си коса, която стигаше до раменете й.

Шийла наистина умееше да се облича страхотно. Не си купуваше много дрехи, но винаги пазаруваше най-актуалното от дизайнерските сезонни разпродажби. Искаше да създава за ВИП точно такава представа. Днес, освен късметлийския си костюм бе сложила и най-скъпите си аксесоари — средно високи черни велурени обувки на Чарлс Джордан, черна кожена ръчна чанта на Фенди, копринен шал в черно и жълто на Хермес и накрая семпли двадесет и четири каратови златни обици на винт.

Щом влязоха в просторната светла заседателна зала, Дейвид се зае да подрежда нагледните материали и прожекционния апарат, който щяха да използват при представянето си. Шийла подреди папките с предишни проекти на ВИП пред всеки от столовете около заседателната маса от тъмнозелен мрамор. Секретарката на Уелш й бе казала, че шест души, освен него ще присъстват на срещата. Шийла подреди допълнителни брошури до бележника си, в случай че се появяха още хора.

— Готово — заяви Дейвид. — Вече можем да започваме.

— Добре — обърна се Шийла към празната заседателна зала. — Добре дошли. Благодаря ви, че дойдохте, господа. А сега, ако дадете на ВИП аванс от един милион долара, ще ви кажем защо сме тук.

— Чудесно, подходът ти ми харесва — засмя се Дейвид. — Прям е.

Минута по-късно вратата на заседателната зала се отвори и президентът на Ковингтън влезе заедно с целия си антураж. Уелш се оказа по-млад и доста по-привлекателен, отколкото Шийла си го беше представяла. Беше висок горе-долу колкото нея, около метър и осемдесет, и изглеждаше малко под четиридесетгодишен. Пясъчнорусата му коса беше къдрава и добре подстригана. Облечен беше в тъмносив, шит по поръчка костюм от тънка вълна, каквито носеха повечето висши фирмени служители в Америка, който обаче му стоеше много добре. По него нямаше и грам излишни тлъстини. Единствено пъстрата копринена вратовръзка на Пери Елис с ярките си тонове бе в разрез със съвсем консервативния му вид.

Той се здрависа доста неучтиво, а извинението му, задето ги бе накарал да чакат, бе очевидно неискрено. Представи ги на останалите, все мъже. Трима от тях бяха вицепрезиденти на различни направления. Присъстваха още помощникът на завеждащия връзки с обществеността, един творчески директор и един служител от отдел Маркетинг.

От обстойните си проучвания за Ковингтън интернешънъл Шийла знаеше, че сред тридесет и четиримата вицепрезиденти има само две жени, затова не се изненада, че на срещата присъстват само мъже. Уелш седна начело на масата:

— Значи вие сте снахата на Брус Райнхарт. Е, хайде да започваме.

Шийла веднага прецени, че той не й харесва. Размени бърз поглед с Дейвид, сякаш искаше да му каже, че никак няма да им е лесно.

Докато другите сядаха, Шийла остана права и продължи да се усмихва любезно. Винаги се движеше из залата докато говореше, така не позволяваше на присъстващите да се разсеят. На подобни събрания Шийла обичаше да си представя, че е певица и се движи сред публиката, за да създаде контакт с всеки един, докато изпълнява вълнуваща балада. Подобни хитрости й позволяваха да се чувства по-спокойна.

— Добър ден — започна тя. — Аз съм Шийла Локууд, президент на ВИП, а това е нашият търговски директор Дейвис Коул. Ние сме тук днес, за да ви представим нашата фирма и какво можем да направим за Ковингтън интернешънъл. Ще започна с един въпрос. Доколко смятате, че имиджът на една фирма влияе върху печалбите й? В колко отношения считате, че е важен положителният имидж?

Тя спря за момент, за да могат присъстващите да осмислят въпроса й.

— През следващия половин час ще разберете точно как ВИП може да промени имиджа на Ковингтън интернешънъл, за да повлияе върху положителната представа на обществото за вашата фирма и да увеличи печалбите ви.

Шийла кимна леко, за да подчертае, че печалбите им щяха да се увеличат. Други похвати, с които често си служеше при подобни представяния, бяха да променя силата и височината на гласа си, както и бързината на говорене. Ако не използваше подобни словесни акробатики, за да раздвижи атмосферата, слушателите й просто щяха да се унесат. Винаги бе трудно да събудиш интереса на аудиторията, но в късния следобед, когато всички започват да се отпускат и да си мислят как ще се приберат у дома, беше истински ад.

— Нашата фирма се казва Вижуъл имидж перфекшън. Ние сме специалисти по преустройване имиджа на корпорации. Съкратеното ни название ВИП[1] изразява отношението ни към клиентите. — Шийла улови погледите на представителите на Връзки с обществеността и Маркетинг. Всеки път, когато погледнеше към Джереми Уелш, той или гледаше към пода, или я наблюдаваше с необяснимо раздразнение. — Ние работим с ВИП, важни личности като вас самите, или значими, мощни структури като Ковингтън. Но корпорациите в Америка и особено гиганти като Ковингтън са подложени на натиск поради спада в икономиката и недоброжелателно настроената преса. Затова именно съществуват ВИП… За да превръща отрицателния имидж в положителен. ВИП са осъществили успешни и ефективни кампании за подобряване обществения статут на много корпорации.

— Кои например? — предизвикателно попита Уелш.

Шийла се обърна към Дейвид.

— Мистър Коул ще ви покаже някои материали преди и след ВИП за корпорациите, с които сме работили. Той ще ви обясни какво точно са направили ВИП във всеки отделен случай, за да подобрят имиджа на фирмата.

— Благодаря, мис Локууд — пое веднага Дейвид. Никога не се обръщаха един към друг на малко име по време на представяния. С това показваха, че държат да се отнасят към тях със съответното уважение. Обикновено този похват действаше.

Шийла си наля чаша вода от гарафата, поставена на страничната масичка, и се опита да се отпусне, докато Дейвид ги омайваше. Той показа на събраните в залата кратък видеофилм, а после и диапозитиви с макети на преработени фирмени символи. След като представи видимия резултат от работата на ВИП, Дейвид заговори и за по-неосезаемата полза от услуги, които ВИП извършваше за клиентите си: проучване на тенденциите и предвиждане на потребностите на хората в бъдеще; създаване на подбрани групи за маркетингови и потребителски проучвания, за да се установи от какво се нуждаят хората сега.

След това Дейвид описа как ВИП помагат на фирмите да определят нови, по-социално ангажирани цели и подчерта, че подобна социална ангажираност повишава печалбите както чрез постигане съкращаване на разходите, така и в резултат на подобрения имидж пред обществеността. Той добави, че Ковингтън ще спечели много от подобен цялостен имидж на фирмата след необузданата диверсификация през последните години.

Докато Дейвид говореше, Шийла наблюдаваше слушателите му. Съдейки по израженията им, нещата вървяха доста добре, като се изключи Уелш. Той поглеждаше часовника си, драскаше по листа пред себе си и изобщо целият му вид показваше, че би предпочел да отиде на зъболекар, вместо да присъства на представяне.

Внезапно, както бе вперил поглед през нея към вратата, по лицето му се изписа изумление.

Шийла се обърна и видя едно лице, което мигновено разпозна от годишния отчет на Ковингтън. Беше влязъл Рандолф Пинкни, изпълнителният директор на Ковингтън интернешънъл, човек на почтена възраст, облечен в екип за голф. Направи знак на всички да останат по местата си и кимна на Дейвид да продължи. Пинкни седна до Уелш на овалната маса за заседания; Шийла забеляза, че Уелш изглежда доста озадачен.

— Отново е ваш ред, мис Локууд — прехвърли топката Дейвид, завършвайки своята част от представянето.

Шийла взе бележника си. Надяваше се, че не изглежда уплашена, но сърцето й биеше лудо:

— Много се радваме, че сте тук, мистър Пинкни. Искате ли да повторим набързо казаното дотук?

— Не, не. Минавах насам и реших да погледна как върви — отвърна Пинкни с напевен джорджийски акцент. — Вече съм запознат с фирмения ви профил, списъка на услугите ви и имената на клиентите ви. Моля, продължете от там, докъдето сте стигнали.

— Благодаря ви — усмихна се Шийла. — Мистър Коул ви показа какво са направили ВИП за други корпорации. Сега аз ще ви кажа какво можем да направим за вас.

Направи пауза, за да подсили ефекта на думите си — още един от любимите й похвати.

— През последните няколко дни нашият персонал интервюира по телефона двеста души, които представляват… произволно подбрани представители на различните възрастови и доходови групи в САЩ.

Шийла вдигна подвързания екземпляр с въпросника на проучването, резултатите и значимите данни.

— Хората, с които разговаряхме, считат, че Ковингтън има доста неопределен корпоративен образ. Поради голямата диверсификация хората не знаят какво да мислят за вас, нито пък са наясно какво произвеждате.

Шийла се обърна към един от вицепрезидентите:

— Вие какво казвате, когато ви попитат какво произвежда Ковингтън?

— Ами, аз казвам, че произвеждаме шоколадчетата Мечо и шоколадите Бъкингам, но само защото съм в направление Захарни изделия.

Шийла се обърна към друг вицепрезидент.

— Ние сме конгломерат. Защо да казвам нещо повече?

— Да, но какво точно означава това? — Шийла погледна записките си. — В годишния ви отчет е записано, цитирам Ковингтън интернешънъл е фирма с многообразна дейност, чиято основна цел е да произвежда продукти, от които хората се нуждаят и да прави живота им по-добър. Какво точно искате да кажете с това? Как точно правите живота на хората по-добър?

Тя вдигна една схема, за да я видят всички:

— Според проучването на ВИП, хората все още ви смятат за производители на хартиени изделия. Макар че някои не са чували думата диоксин, почти всички са наясно, че хартиената промишленост замърсява водите и отравя морските организми. Обществеността не разбира как Ковингтън може да спонсорира телевизионна серия за застрашените видове и все пак фирмата да провежда толкова антиекологична политика.

Шийла се усмихна съчувствено:

— Установихме, че повечето хора не държат толкова салфетките и канцеларската хартия да бъдат снежнобели, след като избелването на хартията е източник на замърсяване и създава опасност за здравето им. За тях е важно да не се разболеят от рак, важно е децата им да живеят в един незастрашен свят. За тях е важно да имат работа, храна и подслон.

Шийла отново погледна записките си.

— Разполагам със следните статистически данни. През последните две години сте съкратили две хиляди и петстотин души. За какво са отишли допълнителните печалби? Дали са постъпили в местните общини? Дали са послужили да направят живота на хората по-добър? Или просто са отишли за погасяване на дълговете на фирмата, защото сте се разпрострели прекалено със стремглавата си диверсификация? Едно от подразделенията ви произвежда супа. Отворили ли сте безплатни кухни за бездомниците? Не. Вместо това Макгрегър суупс спонсорира елитен тенистурнир на звезди. Сигурна съм, че директорите ви са щастливи, че могат да гледат мачовете на Атланта Брейвс, както и Хоукс и Фалкънс от фирмената ложа. Но как стои въпросът с изпълнителските кадри на Ковингтън? Какво сте направили напоследък, за да стане техният живот по-добър?

— Мис Локууд — прекъсна я Уелш. — Ние се отнасяме добре със служителите си. А за ваше сведение, в момента внедряваме експериментална програма за пречистване на езерата и реките. Ако се окаже успешна, ще ни последват и други производители на хартия. Освен това засаждаме отново всеки акър изсечени гори.

— Това е чудесно. Защо не съм чела нищо по този въпрос? При обстойните проучвания на ВИП за подготовката на тази среща никъде не открихме да се говори за това.

— Изпратихме информация за пресата отдавна, още когато започнахме да засаждаме изсечените гори — намеси се представителят на отдел Маркетинг. — Колкото до проекта за пречистване на водите, засега той е строго поверителен.

— Защо?

— Не знаем дали ще се получи нещо — поясни един от вицепрезидентите.

— Независимо дали ще се получи или не, самият факт, че правите нещо по въпроса е голяма новина — изтъкна Шийла. — Обществеността днес смята, че повечето корпорации не ги е грижа. Така че, ако Ковингтън проявява загриженост, трябва да направите всичко възможно обществеността да научи.

— Напълно съм съгласен с вас — кимна служителят от Връзки с обществеността. — Това много би улеснило нашата работа.

— Отклоняваме се от въпроса, мис Локууд — вметна Уелш. — Нямаме време да…

— За бога, Джери — намеси се Пинкни. — Остави дамата да говори. Кажете ни, мис Локууд, как ще подходи фирмата ви, за да промени имиджа на Ковингтън?

Това бе точно въпросът, за който Шийла се бе готвила:

— Ще променим представата, която обществеността има за Ковингтън — започна тя разпалено. — Ще променим всичко, от фирмения знак на корпорацията до това в каква светлина ви показват отделите ви за Връзки с обществеността и Реклама. Освен това, ще работим върху имиджа на Ковингтън вътре във фирмата, за това как ви възприемат служителите ви. — Шийла погледна тенденциозно към Джереми Уелш. — Виждате ли, ние разговаряхме със служители в различните ви подразделения. Те не са толкова доволни, колкото си мислите.

Тя раздаде копия с резултатите от проучванията на ВИП сред работещите в Ковингтън и направи пауза, за да могат директорите да погледнат доклада.

— Искаме да създадем по-хомогенна работна сила като внедрим програми, които не са скъпи, но ще увеличат както производителността, така и лоялността на служителите ви към фирмата. Време е да се върнем към традиционните ценности.

Шийла погледна към Пинкни, после хвърли бърз поглед към часовника на стената. Бяха минали тридесет минути. Време беше да приключват.

— Искам да подчертая, че ВИП ще променят имиджа ви като работят заедно с вас. Тези промени ще накарат както служителите на Ковингтън, така и потребителите на произвежданото от вас, да повярват в достойнствата на фирмата като цяло и на нейните продукти. Гарантираме ви, че когато свършим, обществеността ще е наясно както какво произвеждате, така и какви ценности защитавате. — Тя огледа присъстващите в залата. — А сега, ако имате някакви въпроси?

— Струва ми се, че няма. Бяхте доста изчерпателен, мистър Коул — обърна се Уелш към Дейвид. — И вие, мис Локууд — добави той, сякаш едва сега забеляза, че е там. — Благодаря ви, че дойдохте тук днес. Ако в бъдеще Ковингтън реши да се възползва от услугите ви, непременно ще се свържем с вас.

Е, това е, помисли си Шийла. Усмихна се и каза:

— Благодаря ви, мистър Уелш, и на вас, мистър Пинкни, и на всички вас, господа, че отделихте време да ни изслушате. Благодарни сме, че ни дадохте тази възможност.

— Чакай малко, Джери! Не бързай толкова — обърна се Пинкни към Уелш. — Знам, че е краят на работния ден и всички горят от нетърпение да си отидат у дома, но искам да поговорим за това няколко минути. Хареса ми това, което видях. Хареса ми това, което чух. Звучи разумно, а за мен това винаги е бил основният критерий за приемане или отхвърляне на някоя идея. Винаги съм се питал дали едно нещо е разумно.

Рандолф Пинкни се обърна към останалите присъстващи:

— На вас разумно ли ви се струва?

Всички се заобаждаха ентусиазирано. Само Уелш мълчеше с каменно изражение.

— Струва ми се, че от дълго време плащаме на разни хора да ни дават отговори, каквито искаме да чуем — продължи Пинкни. — Тези хора тук ни казват неща, които не ни се иска особено да чуем, но, по дяволите, те звучат съвсем на място. — Колко ще ни струва? — попита посивелият изпълнителен директор на Ковингтън и се облегна назад в креслото.

Шийла раздаде копия от графика на плащания, който ВИП бяха съставили:

— Предлагаме ви няколко варианта. Можете да получите пълния пакет услуги, описани и градирани тук, или да се спрете на част от тях. Изборът е ваш. — Тя се усмихна широко. — Ние наистина искаме да работим за вашата фирма. Надявам се, че ще наемете ВИП. Няма да съжалявате.

Шийла бе установила от собствен опит, че колкото и да бяха изтъркани, тези простодушни заключителни думи често вършеха работа.

Джереми Уелш огледа лицата около масата. Осъзнаваше, че вече не той определя хода на това заседание. Изпсува наум Рандолф Пинкни, задето се беше появил изневиделица. Вероятността да влезе на съвещание в края на деня, след играта на голф, беше едно на хиляда. И все пак, ето че стана. Джереми от месеци не беше виждал изпълнителния директор толкова въодушевен, освен, разбира се, на игрището за голф.

Той погледна Шийла Локууд, която наистина хващаше окото и си помисли: Не знаеш какъв късмет извади, маце.

Все пак Джереми бе решен да направи всичко възможно да провали ВИП, дори само за да покаже на Пинкни колко е силен. Щеше да е доста трудно, обаче, защото ВИП направиха много добро впечатление. Биеха право в целта в много отношения.

Освен това, Джереми не можеше да понесе Брус Райнхарт да го победи. Изпита отвращение, като си представи хубавата Шийла Локууд в леглото на Брус, ако онова, което намекна Брус, бе вярно. Още по-обезпокояващо беше, че Брус бе накарал Пинкни да се появи и Джереми се питаше как точно.

— Джери — поде Пинкни, — бих искал да обмисля предложението. Да поговорим утре в офиса ми. Десет часа устройва ли те?

— Разбира се, Рандолф.

Разбира се, че десет не го устройваше. Джереми имаше предвидени срещи през цялата сутрин и щеше да се наложи да ги размества.

— Добре, ВИП, благодаря ви, че се отзовахте. — Джереми се обърна към Дейвид Коул. — При всички положения ще се свържем с вас утре.

Докато другите директори прибираха материалите на ВИП, Шийла се приближи до Джереми и му стисна ръката. Усмихна се сърдечно, въпреки оскърбителното му поведение.

— Това беше най-тежкото представяне, което някога съм правила — каза тя искрено. — Предполагам, че Брус ви е натресъл ВИП и не мога да ви виня, че не проявихте ентусиазъм. Но съм убедена, че ВИП могат да направят много за Ковингтън, ако само се отнесете към нас без предубеждение, въпреки намесата на Брус.

— Какво ви кара да мислите, че ще се отнеса с предубеждение?

— Зет ми. Знам, че Брус понякога може да бъде доста нахален. Наречете го интуиция, но си мисля, че сте искал да му угодите и само затова сте се съгласил на тази среща, нали?

Без да чака отговор, тя взе чантата си от масата и се обърна към съдружника си:

— Готов ли си?

— Да. Благодаря ви, мистър Уелш. Беше удоволствие за нас. — Дейвид Коул му стисна ръката.

— Сбогом, мистър Уелш — додаде Шийла. Джереми си помисли, че го казва така, сякаш е убедена, че няма да се срещнат повече и осъзна, че мис Локууд съвсем не беше глупава. Загледа се след нея докато излизаше, висока почти колкото него, с изправени рамене, останала грациозна въпреки цялото това напрежение. Зачуди се какво искаше да каже с това ВИП могат да направят доста за Ковингтън, въпреки намесата на Брус.

Въпреки намесата на Брус…

Джереми започна да си мисли, че връзката на Райнхарт със снаха му засега съществува само във въображението му. Интересно.

Джереми се отправи към офиса си да се преоблече в спортния си екип за кроса до дома си.

По дяволите, помисли си той, като хвърли пакета материали на ВИП върху бюрото си. Нещата отново се изплъзват от контрол.

[1] VIP — Very Important Personality — много важна личност. — Б.пр. ↑

Глава шеста

Шийла мина през магазинчето за подаръци на болницата Пиемон и купи плюшено прасенце с глупаво изражение за колекцията на десетгодишната си племенница. Докато чакаше за асансьора, чу зад гърба си познат глас. Беше по-голямата й сестра, Ели Райнхарт:

— Шийла! Толкова се радвам да те видя!

Двете сестри се прегърнаха, като внимаваха да не разлеят голяма чаша кола с лед, която Ели държеше.

— Как е Ани?

— Малко отпаднала, но е добре. — Ели се пъхна след Шийла в претъпкания асансьор. — Струва ми се, че аз съм по-зле от нея… Изобщо не съм спала. Беше такава паника! Не знам защо подобни неща винаги се случват посред нощ. Слизай, на този етаж сме.

Те се измъкнаха от асансьора и Ели поведе Шийла по дълъг коридор. Като наближиха стаята на Ани, тя предупреди:

— Не съм казала на Ани, че ще дойдеш. Не знаех дали ще ти остане време. Толкова ще се изненада, като те види.

— Нали ти казах, че ще дойда веднага след представянето? — раздразнено попита Шийла. — Защо да не успея?

Тя обичаше сестра си. Бяха близки, въпреки различните си характери и различния си начин на живот. При все това, понякога й се струваше, че Ели е възприела отношението на родителите им към нея самата. Шийла бе зрял човек с развито чувство за отговорност, майка и собственик на фирма. И въпреки това, семейството й се държеше с нея като с безразсъдна тийнейджърка.

— Имам изненада за теб, Ани — обяви Ели, влизайки в стаята на дъщеря си.

— Хей, здравей! Ето ме и мен! — Шийла се показа на вратата.

— Лельо Шийла!

Тя целуна племенницата си и й подаде подаръка, който Ани отвори с възторжено възклицание:

— Ново прасенце! Благодаря. Ти винаги ми правиш страхотни подаръци!

— Е, малката, изглеждаш доста добре за човек, на когото току-що са правили сериозна операция. — Шийла се настани на края на леглото, а Ели подаде на Ани колата й. — Хващам се на бас, че умираш да се върнеш в лагера и да разправиш на всички.

— Вече стоя цял час на телефона — обади се Ели. — Всички са наясно и с най-малките подробности.

— Дойдох в Атланта по работа, затова не съм взела Джеси — обясни Шийла. — Но тя иска да й изпратиш снимка на белега си. Смята, че си много смела.

Докато Ани разказваше какво се е случило, преди да я докарат за операция, в стаята влезе Брус Райнхарт. Носеше дипломатическо куфарче и букет розови ароматни рози.

— Здравей, татко! Благодаря ти. — Ани пъхна носле в цветята, които баща й й подаде. — Единственото хубаво в цялата история са всички тези подаръци. Татко, я виж какво прасенце ми подари леля Шийла!

— Много е хубаво, бебчо. — Той се наведе да целуне Ани, после целуна Ели и накрая Шийла по бузата. В същия момент обаче успя небрежно да я погали по рамото. Жестът му изглеждаше съвсем случаен, но Шийла имаше чувство, че го направи нарочно.

— Как мина срещата ти с Уелш?

— И добре, и зле. Уелш беше неприятната страна. Добрата беше Рандолф Пинкни.

— Какво? Пинкни е бил там? — Брус подсвирна дълго и с открито възхищение. — Не мога да повярвам. Чудя се как…

— Мисля, че аз имам известен дял в това. — Ели изглеждаше доста доволна от себе си.

— Във вторник и петък играя по двойки в клуба с Линда Пинкни, втората жена на Рандолф — обясни тя на Шийла. — Много по-млада от него и страшно мила. Все едно, занесох една от брошурите на ВИП в клуба. Поговорих с Линда за теб и за това каква страхотна фирма имаш. Тя ми обеща да се застъпи за теб пред Ранди. Тя е единственият човек, който може да го нарича Ранди. Както и да е. Днес стигнахме до финала на турнира по двойки в клуба, така че вероятно Линда е решила, че ми дължи услуга.

Ели се засмя:

— Тя не беше във форма, а аз играх по-добре от всякога.

— Ели, ти си страхотна! — Шийла прегърна сестра си с благодарност. — Какво бих правила без теб?

— Чакай малко. Аз бях този, който ти уреди самата среща — намеси се Брус с престорено обиден глас. — Какво би правила без мен? Не заслужавам ли и аз една прегръдка?

— Брус, разбира се, че съм ти благодарна — каза Шийла, обаче не го прегърна. — Иска ми се само да ме беше предупредил за Джереми Уелш.

— За какво да те предупреждавам? Уелш е проницателен бизнесмен, но е и един от най-коравите типове, които познавам — отбеляза Брус.

— Значи просто днес му е бил кофти ден. Изражението му по време на срещата можеше да ни вкамени.

— Казах ти, че трябва да му направиш добро впечатление. Сигурно не си успяла.

— Ами Рандолф Пинкни? — попита бързо Ели, за да предотврати сцената. Беше й неприятно, че Брус и Шийла не се разбираха добре. Шийла винаги беше раздразнителна, когато Брус бе наоколо, а и Брус често се държеше предизвикателно с Шийла.

— Появяването на Пинкни беше истинско чудо. — Шийла бързо схвана намека. — Той влезе изневиделица, при това облечен в екип за голф и каза, че решил да присъства на срещата. След това нещата определено тръгнаха по-добре. Той наистина откликна на идеите ни. След представянето, когато Джереми Уелш се канеше да ни изпрати по живо по здраво, Пинкни му каза да не се пали толкова. В края на краищата, утре в десет ще се срещнат, за да решат съдбата ни.

Шийла погледна към зет си:

— Знам, че Пинкни е изпълнителен директор, Брус, но той ли движи нещата? Или е оставил Уелш да командва парада?

Брус вдигна рамене:

— По малко от двете. Пинкни се включва, ако нещо го заинтересува. Напоследък обаче малко неща успяват. Самият факт, че си е направил труда да дойде на срещата, е истинско чудо, по-голямо, отколкото можеш да си представиш.

— Да се надяваме тогава, че ВИП ще го заинтригуват. — Шийла погледна към племенницата си, която разсеяно си играеше с прасенцето. — Ани, скъпа, съжалявам. Сигурно те отегчаваме с тези глупави разговори за работа…

Шийла и Ели отново се обърнаха към Ани, а Брус тихо се измъкна от стаята и се отправи към телефонните кабини в края на коридора. Набра домашния номер на Уелш, който го нямаше в указателя, но му отговори телефонният секретар. Брус затвори, без да оставя съобщение.

Какво му ставаше на Джери, зачуди се той. Трябваше да наеме Шийла, или поне сериозно да го обмисли, като лична услуга. По думите на Шийла се е държал направо враждебно. Защо?

Брус се досещаше каква е причината за поведението му. Уелш искаше да го държи в неведение, да не му позволи да навлезе в подробностите. Е добре, ще видим тая работа, каза си Брус.

Сега той повече от всякога искаше Шийла да получи работа в Ковингтън. Така ще бъде вътре в нещата и ще може да му дава информация. Щяха да бъдат един отбор, а може би и нещо повече.

Докато се връщаше към стаята на Ани, Брус благодари на бога за най-новата страст на Ели към тениса. Така си запълваше времето, а както се оказа, му помагаше и в работата.

Влезе в болничната стая и погледна двете сестри, които се смееха и говореха с Ани, застанали една до друга.

Човек трудно би повярвал, че тези две жени ги свързва близко родство, помисли си той. Изглеждаха толкова различни! Шийла бе висока, а Ели само един и петдесет и седем. Ели бе твърде пълна, все още с десетина килограма над нормата. Не бе успяла да ги свали след раждането на най-малкото им дете, Тимоти. Това беше преди пет години и Брус се съмняваше, че тя някога ще свали тези килограми. Краката и ръцете й, разбира се, бяха мускулести и загорели от играта на тенис, но беше се поналяла в кръста и дори в лицето беше станала по-пълна. Косата й бе подстригана твърде късо и подчертаваше кръглото й лице, а освен това беше започнала да посивява. Брус й бе предложил да боядиса косата си, но Ели се възпротиви. Искала да остарее естествено. Ето кое караше Брус да настръхва, това, че тя се смяташе за стара. Беше само на тридесет и седем.

Той беше на тридесет и осем и съвсем не беше готов да остарява с благородство.

Ели, разбира се, никога не е била красавица като Шийла, но някога беше слаба и доста хубавка. Брус си призна, че жена му вече не го привличаше. Тя беше негова спътница в живота и негов другар, но не беше по-сексапилна от някой фотьойл.

Ели беше и удобна като фотьойл и всичките им познати я обичаха. Брус подозираше, че много от хората, които познаваха, бяха станали техни приятели заради нея, а не заради него. Тя умееше да казва точно каквото трябваше във всеки момент. Беше пряма, без да бъде груба, нещо, което не се постигаше лесно. Хората й се доверяваха. Ели се харесваше на всички.

Шийла, напротив, беше красива, елегантна, решителна, непредсказуема и дръзка. Беше не само висока, но и добре сложена. Наследила беше аристократичността на баща си, Бил Локууд, докато Ели приличаше на майка им. Грейс бе добро старо момиче с изтънчено възпитание, но, за жалост, грубовата фигура.

Шийла, както и Ели, беше искрена и принципна. За разлика от Ели, обаче, тя не се огъваше в името на дипломатичността, нито се боеше да се скара с някого. Не, Шийла не беше особено търпелива, и както Брус отдавна бе забелязал, не успяваше да скрие своята неприязън към хората, които не й допадаха.

Знаеше, че той самият не й допада, неизвестно по каква причина. Ели също го усещаше. Единствените случаи, когато бе виждал Ели да се чувства притеснена, бяха, когато освен Шийла присъстваха той или родителите им.

Въпреки всичко, Брус беше сигурен, че ако му се даде и съвсем малка възможност, би могъл да спечели благоразположението на Шийла. Ако тя получеше работата в Ковингтън и прекарваше повече време в Атланта, той би имал такава възможност. О, да можеше да остане насаме с Шийла…

От време на време Брус си фантазираше как Шийла накрая ще го забележи, ще му позволи да й покаже колко много означава тя за него. Брус я желаеше както не бе желал скоро друга. Но това не можеше да си остане само от негова страна, тя също щеше да го пожелае.

Трябваше му само време. Ако тя работеше в Атланта, желанието му би могло да се осъществи скоро.

Все пак, мислеше си Брус, той бе женен за сестра й. Да има връзка с Шийла би означавало да остане верен на семейството. Освен това, дали Шийла не изпитваше поне малко любопитство какво вижда в него Ели? Дали не й се искаше да го опита и тя самата?

При мисълта за това Брус усети, че се възбужда.

Гледаше как сестрите оживено разговарят. След няколко минути всички трябваше да отиват на вечеря у Грейс и Бил Локууд.

Брус успя незабелязано да се пъхне в малката баня до стаята на Ани. Заключи вратата, разкопча панталона си и се притисна колкото можеше по-силно в хладния фаянс на мивката. След няколко секунди, като си представяше красивата си снаха, Шийла, Брус Райнхарт, както винаги, стигна до оргазъм.

Както обикновено, коктейлите в семейната крепост на Локууд в елегантния квартал на Атланта, Бъкхед, се сервираха в шест и тридесет в дневната. Семейството се събра около махагоновата маса Чипъндейл[1] в трапезарията точно в седем и петнадесет. Дотук всичко беше минало гладко. Шийла внимателно насочваше разговора на общи теми — времето, новините за роднините, обсъждаха проекта за бъдещ търговски център на тяхната улица.

Докато свършат със супата, обаче, Шийла вече усещаше как майка й става все по-раздразнителна, както винаги, след като изпиеше два джина с тоник и чаша вино.

— Не разбирам защо някой би живял в град като Лос Анджелис — започна предизвикателно Грейс, докато съпругът й разрязваше говеждото филе. — Престъпността е ужасно висока. Всеки път щом пуснем новините, говорят за поредните размирици там. Да не споменаваме за всички онези опасни автостради. Със сигурност не е подходящо място да отгледаш едно дете.

— Мамо, знам, че не е толкова хубаво като в Атланта — отвърна кротко Шийла, — но на мен ми харесва. Моят живот е там. Работата ми е там. Кварталът, където живея, не е по-опасен от който и да било друг.

— Ели, скъпа, ти не би искала да живееш в толкова престъпен град като Лос Анджелис, нали?

— Не ме намесвай в това, мамо. — Ели се обърна към баща си: — Татко, как вървят плановете за външната тераса?

— Не сменяй темата, Елинор — нацупи се Грейс. — Никога не съм разбирала защо Шийла е толкова особена.

Тя се обърна към по-малката си дъщеря:

— Сякаш винаги го правиш нарочно, за да ме предизвикаш, Шийла. Винаги си била такъв инат във всичко. А сега с този бизнес, който ти отнема цялото време. Защо не се задомиш като сестра си и всичките си приятелки? Ходиш с някого. Защо, по дяволите, не се омъжиш за него? Джеси има нужда от баща. Честно казано, ти винаги ни караш да се червим от срам, това е самата истина.

— Съжалявам, мамо, но в наши дни много жени, всъщност повечето жени, трябва да работят, за да си изкарват хляба. Освен това те искат да работят заради самите себе си. Не съм изключение. Няма нищо странно в това, нито пък в мен самата.

— Плановете за терасата вървят чудесно — намеси се Бил Локууд. — Ще започнат строителството след няколко седмици.

— С удоволствие ще разгледам плановете след вечеря, татко — каза Шийла. — Всъщност защо ще строите тераса?

— Просто още един начин баща ти да пилее моите пари. — Грейс бе донесла в брака им скромно наследство и не позволяваше на съпруга си да забрави този факт. — Изобщо нямаме нужда от външна тераса, но напоследък той се мисли за специалист по озеленяването.

— Аз наистина съм, скъпа. Това, че съм само любител, не означава, че нищо не разбирам.

— Да, скъпи — Грейс въобще не му обърна внимание. — Шийла, защо не ми отговаряш? Кога ще се омъжиш? Не можеш да си останеш цял живот стара мома.

— Моля те, мамо! Ще се омъжа, когато му дойде времето — отвърна рязко Шийла, хвърли салфетката си на масата и бутна стола си назад. — Няма ли да ме оставиш на мира. Защо винаги става така? Защо поне веднъж не можем да се съберем на семейна вечеря, без да играем на Заяждай се с Шийла?

— Ето, пак започваш — изрече укоризнено Грейс. — Избухваш и при най-малкия упрек.

— Имах тежък ден и наистина се чувствам изтощена — обърна се Шийла към останалите. — Ще повикам такси да ме закара до хотела.

— Скъпа, остани поне за десерта — помоли Бил Локууд. — Ще те откарам до хотела. Не е нужно да даваш пари за такси.

— Бил, не можеш да излизаш толкова късно — изскърца Грейс. — Има твърде голямо движение.

— Ние с Брус можем да откараме Шийла — предложи Ели. — На път ни е.

Шийла, обаче, вече беше тръгнала към кухнята. Готвачката, Сади, вдигна поглед и се усмихна:

— Радвам се да ви видя, мис Шийла.

— И аз се радвам да те видя, Сади. Печеното беше превъзходно. Знаеш ли къде мога да намеря телефонен указател?

— Там на стената до телефона са записани номерата на таксиметровите служби — посочи Сади. — Нали знаете, че майка ви не го мисли сериозно. Просто сама се навива.

Шийла въздъхна:

— Зная, права си. Но това все пак не значи, че трябва вечно да търпя.

— За бога, Шийла! — Ели се втурна в кухнята. — Обеща ми да се държиш добре. Сега мама е изнервена, а татко разстроен.

— Ами аз? И аз съм разстроена. Не можеш да разбереш как се чувствам, Ели. Тя никога не се нахвърля върху теб. Ти си идеалната дъщеря. Винаги си правила точно каквото тя иска.

— Моля те, Шийла, не можеш ли поне веднъж да се постараеш? Моля те, ела при другите и ще ядем десерт.

— Направих маслен сладкиш с ягоди, специално за теб — вметна Сади.

— Добре, ще си изям десерта — омекна Шийла. — Но, Сади, би ли ми повикала такси? Кажи му да дойде след петнадесет минути.

Щом се върна в хотел Хайат Рийджънси в центъра на Атланта, Шийла набра номера на стаята на Дейвид, надявайки се да слязат да пийнат в бара, но никой не отговори. Той най-вероятно бе излязъл и си прекарваше добре някъде.

Тя се съблече, нахлузи халата си и се обади на дъщеря си в Калифорния. Побъбриха малко, Джеси й разказа какво е правила през деня, а после Том взе телефона. Беше там, защото щял да води Джеси на китайски ресторант. Шийла му разказа за вълненията по време на представянето в Ковингтън.

— Но стига за това. Как беше днес при теб?

— Имам добри новини — съобщи Том с обичайното си безразличие. — Обадиха ми се от Форест филмс. Сценарият ми е одобрен. Ще участва и Мел Гибсън. Трябва само да го преработя още веднъж.

— Това е страхотно! — възкликна Шийла. — Помисли само, ако получа работа от Ковингтън двамата ще работим за една фирма в известен смисъл. Знаеш ли, че Ковингтън са основали Форест филмс?

— Аха. Слушай, Шийл, знам, че за теб е важно да получиш тази работа, но колкото повече си мисля за това, толкова по-малко ми харесва идеята да пътуваш до Атланта.

Тя знаеше какво ще последва.

— Няма да ми е лесно, повярвай ми, но няма да е и толкова лошо. Обещавам ти. Освен това, вероятно няма да получим работата.

— Скъпа, аз печеля доста добре. Не ти трябва Ковингтън. Ще ми се да си тук.

— Том, ще бъда там през повечето време. Но бъдещето на ВИП виси на косъм. Ковингтън ни е необходим.

— Все пак не ми се ще да си на три хиляди мили от мен. Обичам те, Шийл!

— И аз те обичам, скъпи. Но ако ще живеем заедно, трябва да се подкрепяме взаимно в работата. Ти и без друго ще работиш като луд през следващите няколко месеца. Докато свършиш с преработката на сценария, работата ми в Ковингтън ще е приключила. Тогава можем да отидем на почивка.

— Искам да бъде меден месец.

Тя млъкна. Защо винаги се вцепеняваше, когато той кажеше нещо такова.

— Ще поговорим за това.

— Ние говорим за това. В момента.

— Том, каза, че няма да ме притискаш.

— Не съм те притискал. Бях самото търпение. Ти ме принуждаваш да стоя в неведение. Искам да живея живота си нататък. С теб. Но ако няма да е с теб, трябва да знам това.

— Ще говорим като се върна. Изтощена съм. — Тя изведнъж се почувства като пияна от представянето в Ковингтън и напрежението от срещата със семейството й. — Наистина имах тежък ден, Том.

— Добре, Шийл, но не ме разигравай повече. Искам да зная отговора ти, какъвто и да е той. Обичам те, но не мога да чакам безкрайно.

Господи, как мразеше ултиматумите, но той имаше право. Накрая каза:

— Добре, Том, целуни Джеси от мен. И целуни себе си от мен. Ще се видим утре.

След като взе душ и все още мокра, се пъхна под студените чаршафи в огромното легло, Шийла пусна телевизора, за да престане да мисли за разговора с Том. Поигра си с каналите и накрая се спря на някакво предаване на живо. Домакинът съобщи, че след рекламна пауза гост в студиото ще бъде Йейл Холандър, звездата на нашумелия сериал Идва… Дан Грийн. Шийла изключи телевизора.

Тя дълго не можа да заспи през тази нощ, но преди да се унесе, бе взела решение за Том. Не беше сигурна, че е правилното решение, но все пак беше някакво решение.

[1] Английски мебели от седемнадесети век. — Б.пр. ↑

Глава седма

В трапезарията на хотел Хайат Рийджънси Шийла и Дейвид бавно и с наслада пиеха вече второ кафе след закуска. Шийла правеше догадки дали ще им се обадят от Ковингтън интернешънъл преди да тръгнат за летището. Дейвид се обзаложи на десет долара, че няма.

Ето че се появи сервитьор с телефон:

— Вие ли сте мис Локууд? — попита младежът.

Шийла вдигна поглед:

— Да.

— Търсят ви. Можете да говорите тук, ако желаете. Ако разговорът е поверителен…

— Ще говоря от тук, благодаря. — Тя взе слушалката. — Шийла Локууд на телефона.

След малко сложи ръка на слушалката и прошепна към Дейвид с многозначителен поглед:

— Секретарката на Джереми Уелш.

Той повдигна вежди и извади портфейла си.

— След малко тръгваме за летището — каза любезно Шийла, вече в слушалката. Последваха още няколко Да, няколко Разбирам.

Дейвид приведе глава и се заслуша напрегнато, опитвайки се да разбере дали са получили работата. Невъзможно беше да познаеш по лицето на Шийла. Тя бе добила привичното си каменно, делово изражение, зад което не можеше да прочетеш какво става.

След минута тя се усмихна широко и му намигна:

— Да, благодаря ви. Благодарете на мистър Уелш от наше име. Предайте му, че ще му се обадя в петък да обсъдим графика си.

Шийла затвори телефона и победоносно размаха юмрука си:

— Да! Наемат ни. Искат да започнем с поетапната схема, която им предложихме, и да прилагаме проектите един по един вместо целия пакет. Все пак, вече сме вътре в играта. После ще са толкова доволни от работата ни, че ще настояват да продължим.

— Ей богу, успяхме! — Дейвид я целуна щастливо по бузата.

— Уелш, разбира се, не ни направи честта да се обади лично — изтъкна Шийла.

— Я не се коси за това! Няма никакво значение, миличка. Той е зает човек. Нали получихме работата? Това е най-важно.

— Ще се обадиш ли да кажеш на всички в офиса? Аз трябва да си събера нещата и да се обадя на зет си, преди да тръгнем.

Всъщност, Шийла не беше съвсем очарована от новините от Ковингтън. Разбира се, беше доволна, че са успели да се справят с предизвикателството и да получат работата. Въпреки това, докато отключваше стаята си усети как стомахът й се свива от някакво угнетяващо предчувствие.

Един професионалист не се държи така, каза си гневно тя, след като се обади на Брус. Знаеше, че би трябвало да е във възторг. Какво й ставаше?

Отиде до прозореца и се загледа в тънката ивица от центъра на Атланта, който се виждаше от стаята й. Това бе търговската част на града, която не бе свързана с никакви спомени от детството й, освен с дългите обиколки по магазините с майка й и сестра й. Доста неща се бяха променили от тогава.

Все пак и старата, и модерната част на града извикваха у Шийла спомени за някогашни изгубени мечти и разочарования. Разбира се, както бе казал Том, работата в Атланта, в Ковингтън интернешънъл едва ли щеше да прилича на годините, прекарани в града на родителите й, когато беше черната овца в семейството и се задушаваше в еснафски порядъчния им дом.

Сцената на масата предишната вечер й бе припомнила всичко това. Макар че искрено се бе опитвала да се разбира с родителите си, в детството си Шийла често се бе чувствала като пришълка от друга планета. Сигурно и Грейс и Бил са си го мислели понякога. Винаги се бяха изумявали от простъпките й.

След като не бе успяла да се приспособи, Шийла бе направила следващото, което й дойде наум — разбунтува се. През пубертета бе станала своенравна чудачка. Дотолкова не се съобразяваше със семейния кодекс на Локууд, че често бе предизвиквала Грейс да избухва в пресилени тиради за поведението й, като например:

Шийла, снощи си изплаках очите. Късаш сърцето на баща си…

Когато Шийла бе на петнадесет, баща й я хвана да пуши марихуана в стаята си с приятеля си, един младеж, когото родителите й не одобряваха. На шестнадесет, след скандал по повод следващия й приятел, тя избяга от къщи и я откриха две седмици по-късно да работи в едно младежко общежитие срещу храна и подслон.

След този случай на непокорната Шийла й бе забранено да излиза през първата и втората година в гимназията, не й даваха кола, нито пари. Забраниха й да работи, защото Грейс се страхуваше, че ако има пари, отново може да избяга от къщи.

Решена да се измъкне по някакъв начин, Шийла хвърли всичките си сили в учението и стана пълна отличничка. В края на втория гимназиален клас тя бе приета като стипендиантка във всички колежи, в които кандидатства. Избра филиала на Калифорнийския университет в Лос Анджелис, за да се махне от дома.

След като отиде в колежа, Шийла никога повече не се върна да живее в Атланта.

Може би това ще бъде някакво изпитание, помисли си тя сега. Изпитание на търпението й, издръжливостта и зрелостта й. Работата в Ковингтън ще я принуди да види Атланта в нова светлина. Може би най-сетне щеше да се помири с родния си град. Но дори да не станеше така, какво значение има всъщност? ВИП щяха да спечелят доста пари. Работата щеше да приключи след няколко месеца и тя щеше да се върне в Лос Анджелис за постоянно. Всичко щеше да е наред.

Шийла прибра дамската си чанта и сака си и слезе при Дейвид във фоайето. В асансьора, обаче, отново се запита защо, след като всичко щеше да е наред, някакво гадно чувство я гложди под лъжичката.

Когато самолетът кацаше на летището в Лос Анджелис, Шийла отново бе в оптимистично настроение. Работата за Ковингтън беше стъпало към бъдещи успехи. Ако това означаваше, че трябва да се примири с родителите си и с Атланта, така да бъде. Докато караше от летището към дома, повече я безпокоеше мисълта за Том.

Том щеше да дойде около седем, за да ги заведе с Джеси на вечеря. След вечеря, след като Джеси си легне, той ще иска да разбере дали Шийла ще се омъжи за него.

Снощи тя бе решила да каже да, но в светлината на деня й трябваше повече време, за да обмисли доводите за и против брака в точно този момент от живота си. Макар че Том искаше да получи отговор довечера, ще трябва да я разбере. Това бе важно решение за нея самата, за него и за Джеси. Не биваше да позволява да я изнудват с ултиматуми.

Том, както се оказа, не смяташе да чака до след вечерята. Докато горе Кирстен помагаше на Джеси да се преоблече от изплескани с боя джинси в нещо по-хубаво, Том отвори бутилка превъзходно шампанско Круг и наля в две чаши.

— Да излезем отвън — предложи той със самоуверена усмивка.

Излязоха в обраслия с декоративни храсти вътрешен двор до кухнята и доближиха чашите си в наздравица.

— За Ковингтън. Знам, че работата означава много за теб, Шийл. И ако това те прави щастлива, кой съм аз да се оплаквам?

— Благодаря ти. Държиш се като наистина зрял човек.

Тя отново се усмихна, благодарна на мъжа до себе си за неговата доброта. Разнежена, отпи от шампанското.

— Ммм, това е страхотно вино. Ще ме разглезиш.

— Исках да бъде най-доброто. За да празнувам успеха или да удавя мъката си, според случая. — Той я погледна с очакване. — Какво реши?

— Не сега. — Шийла отново се почувства напрегната. — Джеси ще слезе всеки момент.

— Сега. — Том седна на ръба на каменната ограда на вътрешния двор и протегна дългите си крака. Беше облечен както обикновено в бяла памучна риза на Братя Брукс, поизносени дънки и любимите си кафяви каубойски ботуши от телешка и змийска кожа, които си беше купил от Санта Фе по време на снимките на терен по един от сценариите му.

Тя си помисли, че изглежда като истински калифорниец от Лос Анджелис с подчертано небрежарските си дрехи, стилната си подстрижка и безукорен маникюр. Тъмните му очи обаче променяха тази представа. Бяха дълбоки и умни очи, които заблестяваха, щом заговореше за работата си или за някое скорошно събитие, което считаше за несправедливо или нередно. Когато се усмихваше, очите му ставаха меки и добри, и много тъмносиви.

Том явно се чувстваше добре в кожата си. Изглежда не изпитваше нужда да впечатлява онзи тип хора, които желаеха да бъдат впечатлявани. Шийла харесваше това у него, а хората, които желаеха да бъдат впечатлявани — не.

— Няма да ти позволя да ме разиграваш повече. — Той впи проницателния си взор в нейния. — Шийл, имаше достатъчно време да видиш как се живее с мен. Обичам те и искам да прекарам живота си с теб. — Очите му останаха впити в нейните. — Ако и ти чувстваш същото, за какво има да мислиш? Това ли е проблемът? Че ти не ме обичаш?

— Не. Искам да кажа, да, обичам те, Том — запъна се Шийла. — Но не чувствам необходимост от промяна. Поне не точно сега.

Том постави чашата си шампанско на стъкления плот на масата, до която Шийла обичаше да пие сутрешното си кафе.

— Шийла, времето минава и за двама ни. Ако наистина ме обичаше, щеше да искаш да се обвържеш с мен.

— Аз…

Той вдигна оригиналното си бейзболно яке на Бруклин Доджърс, което Шийла му бе подарила за Коледа, след като й бе разказал, че е израснал в Ню Йорк и страшно е харесвал Доджърите като малък.

— Предполагам, че това решава проблема — каза той и тръгна към кухнята с големи, бързи крачки.

Стресната от тази внезапност, Шийла се втурна след него.

— Виж — обърна се той вече на входната врата, — кажи на Джес, че в петък ще я взема от училище да ядем пица. Кажи й, че не смятам да я зарежа само защото с теб сме се разделили.

— Почакай! — извика Шийла, преди той да успее да излезе. — По дяволите, Том, това е нелепо! Не ми даде възможност да кажа нищо.

— Каза всичко, което исках да чуя.

— Не обичам да ме принуждават да вземам решения, за които не съм готова.

— Моля те, Шийл. Никой не те принуждава, дявол да го вземе! — избухна той. — Никой не ти е опрял нож в гърлото. Аз исках да се оженим и да живеем заедно. Щом това е твърде голяма крачка за теб, значи си права. Не си готова за семеен живот. Явно не изпитваш към мен онова, което аз изпитвам към теб.

— Не е вярно! Снощи реших, че ще кажа да. Но после, като се върнах вкъщи, някак си се разколебах. Изплаших се. — Тя протегна ръка и докосна леко с пръсти бузата му. — Наистина те обичам и знам, че можем да бъдем щастливи заедно. Та ние сме щастливи заедно.

Тя пое дълбоко въздух, като вдишваше спокойно, за да събере кураж:

— Не искам всичко между нас да свърши. Ако условието е да се оженим — тя бавно издиша, — тогава да се оженим.

— Наистина ли?

— Да. — Шийла кимна и се усмихна треперливо. — Проблемът никога не е бил в теб. Плаши ме самата мисъл за брак. Казвах си, че това не е за мен, но вече не помня защо бях толкова уверена в това.

Тя пристъпи към него:

— Все още се боя от обвързване, но ние ще се справим.

— Скъпа, разбирам. И мен винаги ме е плашело обвързването, но при нас двамата ще се получи. Ще видиш.

Том протегна ръце и притегли стройното й тяло към себе си. Шийла усети силния му копнеж, почувства напрежението на мускулите му. Тя се отпусна в прегръдките му с лека въздишка. Изведнъж изпита радост, че е отново у дома. Щастлива бе, че всичко е дошло на мястото си.

Зачуди се защо винаги е склонна да усложнява нещата, когато те можеха въобще да не бъдат такива.

— Готова съм! — извика Джеси, слизайки по стълбите, облечена в пъстра мексиканска поличка и тюркоазенозелена набрана блузка, които Шийла й беше купила от Оуксака. — Вие готови ли сте, или ще се целувате цяла нощ?

— Том и аз искаме да ти кажем нещо.

— Какво?

Шийла клекна до Джеси и хвана ръката й:

— Решихме да се оженим. А ти ще ми бъдеш шаферка.

— О, мамо, наистина ли? Наистина? Уха!

— Ако ти си съгласна, Джес — уточни Том.

— О, да! — Тя се разсмя и се хвърли със скок в протегнатите му ръце.

Сълзи на щастие заблестяха в очите на Шийла като гледаше двамата. Беше взела съвсем вярното решение. Защо й бе трябвало толкова време?

— Кога ще се женим, мамо?

— Да, мамо — обърна се Том към Шийла. — Кога да го направим?

— Ами, мисля си, че трябва да изчакаме да приключа работата в Ковингтън. Тогава ще имам време да подготвя хубава сватба. — Шийла не смееше да погледне към лицето на Том, докато го казваше. Доколкото го познаваше, той сигурно ще иска да отидат в общината още на сутринта.

— Струва ми се разумно — съгласи се Том за нейна изненада. — Аз трябва да направя нова трактовка и да преработя сценария за Мел Гибсън. Снимките на филма ще започнат в края на октомври в Мароко. Хайде да отидем там на меден месец.

— Звучи чудесно, наистина чудесно — каза Шийла съвсем искрено.

Глава осма

На следващата сутрин Шийла отиде рано в офиса на ВИП в Сенчъри Сити[1], за да свърши малко работа преди събранието на целия колектив, което беше свикала. Тя си направи чаша ментов чай и се зае с купчината писма и отчети, затрупали бюрото й.

След малко на вратата й се почука и Шийла вдигна поглед. Изненада се като видя на прага Катлийн Симънс, завеждащ Маркетинг и пазарни проучвания във ВИП. Тя бе една от най-старите й приятелки, бяха съквартирантки в колежа, но напоследък в приятелството им се бе вмъкнала известна напрегнатост. Катлийн ставаше все по-капризна и мрачна. Шийла се насили да се усмихне приветливо:

— Добро утро. Рано си станала. — Катлийн бе известна във ВИП с вечните си закъснения за работа. — Предполагам, и ти като мен си решила да свършиш някои неща преди събранието.

— Всъщност не. Искам да поговорим, ако не си ужасно заета. — Катлийн изглеждаше недоспала. Имаше тъмни кръгове под очите, а лицето й бе бледо и подпухнало.

— Не съм. Влез и седни. Изглеждаш уморена.

— Напоследък не спя добре. Слушай, исках да говоря с теб, преди да започне събранието. Искам да дойда в Атланта с теб и Дейвид за представянето на нашата кампания за Ковингтън.

— Асовете от Ковингтън постепенно ще се срещнат с целия персонал на ВИП, но засега имаме нужда от теб тук.

— Моля те, Шийла! Трябва да се махна.

— Защо? Какво се е случило? — Шийла се облегна и огледа приятелката си, която палеше цигара. Някога Катлийн се обличаше най-модно от всички в офиса, а късата й кестенява коса винаги бе идеално подстригана. Напоследък, обаче, бе занемарила външния си вид. Днес носеше чифт стари сиви панталони и твърде развисната горница, без никакви допълнения. Косата й не беше много чиста. Дори равните й черни обувки не бяха боядисани.

— Проблеми с Хенри ли имаш?

— Не. Нямаме проблеми. Просто се разделихме, това е.

— О, Катлийн, съжалявам. — Всъщност Шийла не съжаляваше. Никога не бе одобрявала мъжете, които Катлийн избираше. Последният, Хенри, пиеше твърде много, вземаше наркотици и караше Катлийн да прави същото. През последната година Шийла и Том няколко пъти ги бяха карали от събирания до дома, тъй като не смееха да оставят който и да е от двамата зад волана. — Но вие двамата сте се карали и преди. Вероятно ще се сдобрите.

— Има друга жена. Хенри се е хванал с някаква двадесет и тригодишна помощник продуцентка. Казва, че е влюбен и иска да има деца от нея. Знаеш, че не искаше дете от мен, макар да го молех. Сега съм на тридесет и четири и съм сама.

Шийла считаше, че за Катлийн е по-добре и по-здравословно да бъде сама, отколкото с Хенри, но вместо това каза:

— Наистина съжалявам. Мога ли да ти помогна с нещо?

— Нека да дойда в Атланта. Мога дори да остана там, докато работим за Ковингтън. Така няма да се налага вие с Дейвид да пътувате дотам и обратно.

— Не мисля, че ще се получи. — Шийла действително не беше сигурна, че може да повери на Катлийн толкова голяма отговорност. През последните няколко години от пиенето и наркотиците работата на Катлийн не бе задоволителна. На няколко пъти Шийла си бе мислила да я уволни, но не беше го направила, защото чувстваше, че дължи подкрепа на старата си приятелка. — Както казах, ти си ни нужна тук.

— Ти съвсем не се опитваш да проявиш разбиране — изрече Катлийн с леден глас.

Шийла реши, че наистина би трябвало да направи нещо, за да помогне на Катлийн. Ако я вземеше веднъж с тях в Атланта, щеше да изпълни задължението си:

— Добре, можеш да дойдеш в Атланта, когато започнем новата си кампания.

— Благодаря ти, Шийла. — Катлийн въздъхна дълбоко и уморено.

Шийла се усмихна съчувствено. Макар и да се бяха отчуждили, някога бяха добри приятелки. Катлийн дори бе кръстница на Джеси. Шийла разбираше, че трябва да положи усилие да помогне, затова предложи:

— След събранието ще те заведа на обяд и ще поговорим повече. Всичко ще бъде наред.

Изпита странното чувство, че вече е преживявала това. После се сети, че си бе казала същите думи едва предишния ден. Надяваше се, че не греши.

Събранието премина в трескава атмосфера. Освен работата за Ковингтън, ВИП започваха и голям проект за една местна фирма, Кайзер електроникс, а имаха да приключват и редица по-малки разработки на различни етапи.

Освен Шийла, Дейвид и Катлийн Симънс, на сутрешното събрание присъстваха и останалите от основния персонал на ВИП — творческият директор, Бен Ловиц, главният графичен дизайнер, Линди Фен, завеждащата връзки с обществеността, Джейн Пеличи, завеждащият проучванията Ник Олтмън, който бе компютърният гений на ВИП, и координаторът по проектите и завеждащ офиса, Сандра Рокман, която по същество движеше всичко. Наричаха Сандра майчица, макар да бе само на двадесет и шест.

Разтворили пред себе си огромен шестмесечен план-график, Шийла и останалите сверяваха проекти и определяха крайни срокове за всеки етап. Разпределяха помежду си задачите, които всеки трябваше да свърши или да прехвърли на нещатните сътрудници. ВИП разполагаха с голям списък на талантливи хора, които наемаха за отделни проекти, за да намалят извънредните разходи. Сандра Рокман отговаряше и за всички нещатни сътрудници.

— Хайде, момчета. — Сандра посочи към часовника на стената. — Да караме нататък. Приключихме ли със старите неща?

— Само да ви кажа още нещо — обади се Бен Ловиц и се впусна да обяснява личните си неразбирателства с един от клиентите.

Шийла обеща да се обади на клиента им и да заглади нещата:

— Но, Бен, ако тя започне да се жалва докато съм в Атланта, ще трябва да стискаш зъби и да бъдеш мил.

— Божичко, кога ли ще спечеля достатъчно, за да си купя малко лозе и да се оттегля в Санта Инес? — изплака Бен, като разтриваше вечно схванатия си врат. — Мразя да работя, за да си изкарвам прехраната.

— Но ти имаше най-много точки на теста Обичате ли работата си, който всички правихме — напомни му Дейвид.

— Така е — съгласи се Бен. — Обичам работата си. Просто не ми харесва това, че трябва да работя.

— Бен, можеш да се пенсионираш с това, което ще изкараме от Ковингтън — вдъхна му надежда Шийла. — Но не бива да протакаме тази задача. За да ги впечатлим, трябва да работим бързо и да сме готови, преди да са променили решението си. Трябва да подготвим комплексна кампания за две седмици.

Всички заохкаха и запъшкаха и заявиха, че за две седмици е невъзможно.

— Ей, няма невъзможни неща. — Шийла погледна календара. — Трябва да сме отново в Ковингтън към средата на юли. Това значи, че всички отпуски и удължени уикенди се отменят докато свършим работа.

Всички отново заохкаха и запъшкаха.

— Знам, че искам твърде много, но се нуждаем от това — подчерта Шийла. — Ако искаме ВИП да излезе твърдо на плюс, трябва да се хванем здраво на работа за Ковингтън.

— Експлоататорка мръсна — измърмори Бен Ловиц през смях. — Дявол го взел, и без друго не исках да почивам на четвърти юли. Исках да го прекарам в Сенчъри Сити с всички вас, момчета, и да поръчаме лимонада и ябълков пай.

— Ще купя фойерверки и можете да ги хвърляте от покрива — засмя се Шийла и взе записките си за Ковингтън. — Сега да насочим усилия към важната работа. Как вървят проучванията? — попита тя компютърния вундеркинд Ник Олтмън.

Олтмън вдигна огромна, нагъната като акордеон папка, която стоеше до стола му. Беше доста едър младеж на двадесет и две години с подобна на круша фигура, типична за човек, прекарал твърде много време пред компютъра, развивайки мозъка си, но не отделял същото време за тялото си. Много бе добър в своята област, макар да се държеше доста надменно. Никой от фирмата не го харесваше особено, но се примиряваха.

Той бутна папката към средата на масата, около която се съвещаваха:

— Приготвил съм ви доста домашна работа — заяви самодоволно. — Статии за Ковингтън и различните им подразделения от петнадесет години насам. Вестникарски истории за всички фирми, които са купували. Информация за всяко от подразделенията им, какво произвежда и кой го управлява. А също и доста рекламни материали за корпорацията. Огледайте добре всичко и ще откриете тук-там зрънца злато.

— Като например? — попита Шийла.

Олтмън отпи от безалкохолното си и я погледна замислено.

— Засега е по-скоро предчувствие, отколкото нещо сигурно. Но предчувствията ми обикновено са верни — каза той с лека нотка на превъзходство. — Изглежда Ковингтън са предприели твърде много сливания и закупувания за твърде кратко време. Те са уязвима цел за някоя финансова акула. Някои от подразделенията им са слаби, но като цяло са силни и изострят апетити. Сигурен съм, че на много от лешоядите на Уолстрийт ще им потекат лигите при мисълта да ги завладеят. Освен това, ако излъскаме тук-там фасадата на Ковингтън и им създадем хубав нов образ, това би привлякло внимание към фирмата.

— И какво? — Шийла вдигна рамене. — Искам само да получа добри отзиви за ВИП. Не ми пука какво ще стане с Ковингтън след като свършим.

— Един от шефовете ни е наел с тази цел, поне така ми се струва — възрази Ник. — Може би точно затова ти се е обадил зет ти. Може би Ковингтън вече се разиграва. Не мисля, че ще е сладката работа, която предричате с Дейвид. От гимназист се занимавам да проучвам големи корпорации. И мога да те уверя, че ще затънете до шия във вътрешните интриги докато работим за тях.

— Никой не смята, че ще е лесно, Ник — отвърна Шийла с нотка на раздразнение в гласа. — Какво предлагаш да направим?

— Трябва да разберете кой упражнява действителната власт в Ковингтън и да се съобразявате с него. Така ВИП няма да пострада при престрелката. Освен това — добави сериозно той — мисля, че всички трябва да купим акции от Ковингтън. Струва ми се, че цената им адски ще се вдигне.

— Вече раздаваш и съвети за борсата? — поклати глава Шийла. — Бива си го нашето генийче.

— Ник, радвам се, че искаш всички да забогатеем — каза Дейвид. — Но доколкото това засяга ВИП, не ми пука дали Ковингтън се продава, завладява или дели. Няма никакво значение.

— Така си мислиш ти. — Ник се облегна назад и ги изгледа с пренебрежение. — Работил ли си някога за корпорация? То е като да бягаш в плаващ пясък. Говорих с един приятел, който е наясно с тези неща. Ние сме просто пионка в тяхната игра.

— Хайде, Ник — намеси се Шийла нетърпеливо. — Играл си твърде много компютърни игри с преследване.

— Просто си дръж очите на четири — предупреди я Ник. — Говоря сериозно.

[1] Деловата част на Лос Анджелис. — Б.пр. ↑

Глава девета

Милиони бели светлинки трептяха по клоните на високите орехови дървета в плантацията Даймънд бей, а из огромната две хиляди квадратни метра къща и по обширната морава пред нея се бяха пръснали стотици гости. Поводът беше празненството на Р. Ч. и Шарлот по случай Деня на независимостта.

Келнери и сервитьорки, облечени в сини панталони или къси поли и сака в цветовете на американското знаме, разнасяха наоколо табли с калифорнийско шампанско в гравирани чаши от Тифани, а върху подносите с ордьоври имаше дори листа от цикория с черен хайвер от Арканзас. На масите за банкета бяха подредени с истинско разточителство лакомства, приготвени от пушена тихоокеанска сьомга от северозападното тихоокеанско крайбрежие, омари от Мейн, див ориз от Минесота, патици от Лонг Айлънд, бизонско месо от Колорадо, бифтеци от Тексас, рачета от заливите, раци от Чесапийк и дори скариди от Ню Мексико.

В балната зала се редуваха два нюйоркски оркестъра, а джаз бенд от Нови Орлеан и струнен квартет осигуряваха за музикален фон в столовата музика от известни американски композитори.

Р. Ч. Даймънд бе настоял жена му да купува американското за това тържество, в името на родната икономика. Въпреки че самата тя предпочиташе френско шампанско и руски черен хайвер от каспийска сьомга, Шарлот бе сметнала, че трябва да задоволи прищявката му. Р. Ч. бе в мрачно настроение от седмици. Дори бе отменил сафарито в Африка, което тя бе организирала месеци наред, макар да знаеше, че това ще я разстрои.

По принцип Р. Ч. мразеше големите празненства. Когато още на Деня на загиналите бе предложила да направят забава за Четвърти юли, той категорично бе забранил дори да се говори за това. После, след като отмени пътуването до Африка, явно бе забелязал, че тя има нужда от нещо да повдигне духа й, както впрочем често се случваше. Шарлот бе склонна към рязка промяна в настроенията. Понякога имаше чувството, че цял ден не може да се надигне от леглото. Друг път танцуваше по цели седмици, без да спре, ако Р. Ч. я оставеше. Някога един психиатър й бе предписал лекарства, но те не й бяха подействали добре и Р. Ч. бе настоял да спре да ги взема.

Р. Ч. често бе твърде зает с бизнеса си, но Шарлот много обичаше той да отделя време да я поглези. Малко повече от седмица преди Деня на независимостта той й бе подарил старинна диамантена гривна от Картие като извинение за това, че няма да отидат на екскурзията. После й бе казал, че може да организира тържеството.

Шарлот подозираше, че си е мислил, че тя няма да успее за толкова кратко време, но нищо не би могло да я спре. Превключи на бързи обороти. След двадесет и четири часа вече беше изпратила поканите по факса, беше наела фирмите по обслужването и украсата, музикантите. Да си съпруга на милиардер си имаше повече от очевидни преимущества — на практика, Шарлот можеше да задвижва нещата за нула време.

Тя стоеше встрани от елегантно облеченото множество, хванала съпруга си под ръка. Р. Ч. се бе появил за малко по нейно изрично настояване, за да изкаже възхищението си от възхитителното празненство, което бе организирала и да й каже каква е умница. До този момент, обаче, той бе прекарал вечерта в апартамента си на горния етаж, гледайки стари филми с Джон Уейн на видео. Това бе едно от любимите му занимания.

— Кажи ми, че ти е приятно, Р. Ч. — възкликна Шарлот. Всички, които обичаш на света, са тук тази вечер.

— Хората, които обичам най-много на света си, бяха тук и преди да пристигнат проклетите гости. — Р. Ч. се наведе и я целуна леко по бузата.

— О, толкова си мил! Но, скъпи, мислех, че това тържество ще ти оправи настроението. — Шарлот знаеше, че тя би оправила настроението на повечето мъже. Тя бе невероятно близо до съвършенството: на тридесет, красива, умна, спортуваше и благодарение на Р. Ч. беше много богата. Тази вечер, както винаги, изглеждаше великолепно. Тоалетът й бе своеобразен израз на почит към американското знаме — носеше къса рокля без презрамки от тъмносин шифон и рубиненочервени обувки. На врата й имаше диамантено колие, което някога бе принадлежало на Уиндзорската херцогиня — подарък от Р. Ч. за тридесетия й рожден ден.

Шарлот имаше млечнобяла кожа и я предпазваше с най-силния крем против слънчеви изгаряния, който се намираше на пазара. Въпреки това през лятото винаги й се появяваха лунички, възхитителни малки точици, които избиваха тук-там по лицето, ръцете и краката й. Бялата кожа в съчетание с много светлата руса коса й придаваше твърде земен и едновременно с това неземен вид.

— Знаещ, че тези пищни тържества ми вкисват настроението — продължи Р. Ч. — Съгласих се на това само за да спреш да хленчиш, че никога нищо не правим. Сега доволна ли си?

— Да, Р. Ч., доволна съм. И знаеш, че не се оплаквам, скъпи, знаеш го, нали? — нервно подпита Шарлот.

— Беше само израз — отвърна бързо Р. Ч. — Просто мразя тълпите.

— Но днес е чудна нощ. Не би могло да бъде по-прекрасно. — Шарлот обаче знаеше, че би могло. Тя можеше да е тук като гостенка, а не като заточената съпруга на отшелника Р. Ч. Даймънд. Но тя бе направила своя избор, когато се бе съгласила да се омъжи за Р. Ч. Предпочиташе да живее с избора си, вместо да се лиши от всичко това.

— Гледай! Ето ги Робин и Денби! Все пак са успели да дойдат — възкликна тя и махна на двойката от Грийнвил.

— Отивам да забавлявам гостите, скъпи. — Шарлот целуна бързешком съпруга си. — Достатъчно дълго се занимавах с киселото ти настроение. Ако искаш, можеш да си стърчиш тук цяла нощ, но аз смятам да се забавлявам. Не ме чакай, мили.

— Няма, не се безпокой. Твърде съм стар за подобни глупости.

Това не беше вярно. На четиридесет и осем години, Р. Ч. бе в отлична форма и смяташе, че е в разцвета си. Той просто не обичаше светския живот. Това, за което живееше, беше бизнесът, умножаването на милиардите му.

Магнатът тъкмо тръгваше нагоре по извитата стълба, когато Фиг Болтън се приближи задъхано:

— Чакай, Р. Ч.! Не се измъквай. Търсихме те. — Фиг се къпеше в пот. Облечен бе в бял официален костюм, в който поради пълнотата си приличаше на огромна бухта. — Трябва да се запознаеш с един човек. Господинът, за когото ти говорих.

— Да, спомням си. — Р. Ч. се пооживи малко. — Джереми Уелш, президентът на Ковингтън. Къде е той, по дяволите!

— В дневната. Говори с Линдзи Мартин, сещаш ли се, дизайнерката, която се омъжи за Едгар Шулц. Искам да го отвлека от нея преди старият Едгар да се е появил.

— Ед няма да се появи. Шарлот страшно харесва дрехите на Линдзи и настоя да я поканим. Но от друга страна, тя е съученичка на Корнелия Шулц, жената на Сам. След като Сам е тук, Ед със сигурност не е. Той най-вероятно е пуснал Линдзи, за да шпионира брат му.

— Добре, Р. Ч., ела с мен. — Фиг се усмихна пресилено. — Тук съм, за да ти оправя настроението.

— Изглежда всички искат да ми оправят настроението — измърмори Даймънд.

— Е, аз поне със сигурност се опитвам, Р. Ч., моля те, опитай се да бъдеш непредубеден.

Р. Ч. последва банкера през тълпата до огромната дневна, където видяха Линдзи Мартин до рояла. Мъжът, с когото разговаряше, беше по-млад, отколкото Р. Ч. си го бе представял, и твърде голям красавец, за да му се понрави. Р. Ч. си помисли, че не е достатъчно внушителен, поне такова бе първото му впечатление. Все пак нямаше какво да изгуби, ако се запознае с него.

— Джереми — намеси се в разговора Фиг. — Искам да те запозная с любезния ни домакин, Р. Ч. Даймънд. Р. Ч., ти, разбира се, вече познаваш Линдзи Мартин. Тя е сред хората, които ценя най-много на света.

Даймънд нехайно целуна дизайнерката по бузата, после се здрависа с президента на Ковингтън интернешънъл. Той винаги се опитваше да прецени доколко енергични са хората по това как се здрависваха. Уелш стисна енергично ръката му и така мина първия тест. Р. Ч. съзнаваше, че независимо от хубавата му външност, Уелш трябва да е доста схватлив, в противен случай не би успял да постигне толкова много за толкова кратко време.

— Фиг, защо не заведеш Линдзи да хапне от лакомствата, които ми струват цяло състояние?

— Опитваш се да ме разкараш ли, Р. Ч.? — Линдзи Мартин се нацупи кокетно. Слабичката й фигура бе обгърната от прилепнала черна коктейлна рокля, едно от собствените й творения от новата й колекция Вечерни фантазии. Съпругата на Едгар Шулц имаше изящни рамене, но носът й бе твърде дълъг, а брадичката твърде ъгловата, за да бъде наречена нещо повече от привлекателна жена. Все пак, Линдзи се обличаше и гримираше чудесно и бе много мила и общителна по характер.

— Нали знаеш, че не бих могъл да се отърва от теб, Линдзи — пошегува се Р. Ч. — Поздрави Ед. Жалко, че не можа да дойде.

Дизайнерката кимна и го изгледа многозначително. Даймънд бе наясно, че тя ще се обади на съпруга си при първа възможност. Едгар Шулц ще се заинтересува от това, че президентът на Ковингтън е бил включен в списъка на поканените тази вечер, макар че явно не се познава с домакина.

Р. Ч. знаеше, че Ед Шулц, също като него самия, се съживява щом се появи нещо, което да обещава и най-малката възможност за добра сделка. Както и братът на Ед, Сам. Той се огледа подозрително из стаята, но Сам Шулц не се виждаше никъде.

— Какво чакаме? — обърна се Линдзи към Фиг Болтън. — Да вървим да ядем скъпата храна на Р. Ч.

— На вашите услуги, госпожо! — отвърна с въодушевление Фиг, който обожаваше яденето. Хвана ръката на Линдзи и я поведе към трапезарията. — И горещо ви препоръчвам сушито[1] от омари.

Даймънд се обърна отново към госта си:

— И така, Уелш, как вървят нещата в Атланта напоследък?

— Нещата в Атланта не биха могли да бъдат по-добре, мистър Даймънд. — После добави преднамерено: — Нещата в Атланта всеки ден отиват към по-добре.

Р. Ч. кимна:

— Чудесно. Радвам се да го чуя. Но тук не държим на официалностите. Наричайте ме Р. Ч.

— Джери. Хубаво местенце, Р. Ч. Другия път като дойдете в Атланта, с удоволствие ще ви разведа лично из нашата фирма.

— Напоследък оставям повечето разходки на компютъра си. Обичам да съм тук, за да следя всичко с помощта на верния си телефон. Кажете ми, обичате ли орхидеи? — попита той внезапно.

— Ами… да, предполагам. — Уелш изглеждаше изненадан.

— Тогава елате с мен. Искам да ви покажа нещо.

Президентът на Ковингтън последва домакина си навън от къщата. Спуснаха се по тревисто хълмче към оранжерия с форма на осмоъгълник. Постройката беше впечатляваща в архитектурно отношение, три еднакви оранжерии, построени в редица една до друга. Р. Ч. влезе в първата от тях и светна лампите, после махна с ръка на Уелш да го последва. Отвън като фон се чуваше класическа музика, изпълнена на пиано.

— Тук е малко хладно.

— Да, за разлика от горещата влажна нощ навън. През нощта трябва да поддържаме температура 15–16 градуса, защото иначе дечицата ми няма да цъфтят както трябва.

— Разбирам — кимна Уелш и се огледа. — Страхотна оранжерия. Много модерна.

Р. Ч. разбра по изражението на госта си, че не е пропуснал израза дечицата ми. Сега щеше да се опита да измисли някой интелигентен въпрос за орхидеите, за да го впечатли. Тази игра се харесваше на Даймънд. Повечето управители на фирми нищичко не разбираха от градинарство, а още по-малко от орхидеи. Това бе още един от тестовете на Р. Ч., с които целеше да разбере колко схватлив е Уелш. Това нямаше нищо общо с бизнеса, но все пак имаше много общо с него.

— Тук имам нещо по-обикновено.

Даймънд поведе госта си по тясна пътека, покрита с натрошен розов кварц, от двете страни на която растяха десетки видове орхидеи.

— Знаете ли, че Чарлз Дарвин се е интересувал от орхидеите много повече, отколкото от останалите си изследвания? Това дава представа колко много може да се открие за тях. Около една седма от цветята на планетата Земя са орхидеи. Съществуват над тридесет и пет хиляди вида.

— Невероятно. Чувал съм, че се отглеждат трудно. Сигурно имате лека ръка.

— Не. Това, че са капризни, е просто лоша слава. Признавам, че понякога са малко придирчиви, но има видове орхидеи, които виреят около полярния кръг. Не бяхте чувал за това, нали? — Без да чака отговор, Р. Ч. посочи към един екземпляр phalaenopsis с изящни извити клончета и лилави цветчета, изпъстрени с по-тъмни ивици. — Погледнете тук. Това се нарича мъхеста орхидея. Може да я завъди и новак. Ако правилно се грижиш за нея, цъфти месеци наред.

— Хм-м, невероятно.

До този момент Р. Ч. не беше особено впечатлен от опитите на младия ръководител да изглежда заинтригуван.

— Елате насам. — Той поведе Уелш край огромен, безформен каменен фонтан в средата на оранжерията. — Искам да ви покажа нещо интересно, моята бяла Коледна звезда. Тя е от Мадагаскар. Цветята, също като бозайниците, могат да се променят, за да се адаптират към околната среда. Виждате ли това? — Той посочи към една дълга няколко сантиметра издънка на seshuipedale Angreacum. — Мистър Дарвин е предполагал, че тези тичинки са еволюирали от огромна нощна пеперуда с дълго смукалце. Това звучи доста фантасмагорично, не смятате ли? Но проклет да съм, ако четиридесет години след това на остров Мадагаскар не открили нощна пеперуда с език дълъг към тридесет сантиметра. Просто не е за вярване.

— Не е. — Уелш изглеждаше леко развеселен.

Р. Ч. усети, че президентът на Ковингтън се чуди дали да не пусне една шегичка за възможностите на нощна пеперуда с език тридесет сантиметра. Това бе често срещана реакция. Р. Ч. оцени факта, че Уелш се въздържа от остроумни забележки.

— Вероятно ви е досадно — сепна се Р. Ч. — Но човек трябва да има някакво хоби, особено ако се занимава с работа като моята. Хобитата ни правят завършени личности и ни позволяват да видим нещата в перспектива. Вие с какво се занимавате, Джери?

— Какво? О, ами бягам и играя голф и тенис. Но бих казал, че най-голямото ми хоби е работата.

Даймънд кимна, доволен от отговора:

— Имате ли домашни любимци?

— Не. Живея сам и прекарвам твърде много време в офиса, за да се грижа добре за някое животно.

— Би трябвало да си вземете хубаво куче или котка. Животните те обичат, без да те съдят. Освен това не ти противоречат — засмя се Р. Ч.

— Както и орхидеите, предполагам — додаде Уелш с усмивка. Той посочи кичеста пурпурночервена орхидея. — А тази, Р. Ч.? Доста е необичайна.

— Това е sophroiaeliocattleya — отговори му Р. Ч., който много добре знаеше, че не е необичайна. — Принадлежи към едно от най-разпространените семейства. Всяко семейство орхидеи се разделя на тъй наречените родове, които разбира се имат подвидове. Но Венерините обувки се отглеждат доста лесно. Не ги различаваш много, нали Джери? — Р. Ч. го прониза с поглед. — Ела, ще ти покажа нещо наистина рядко. Виждаш ли…

През следващите петнадесет минути Даймънд изнесе цяла дисертация за цветята аристократи и как ги отглеждаше. Докато говореше, усети, че на Джереми Уелш му е досадно, макар да кимаше от време на време. Р. Ч. бе очаквал, че онзи ще се опита да му се подмаже и тъй като той не го направи, Р. Ч. бе малко озадачен.

Възможно беше, разбира се, Уелш изобщо да не се нуждае от него, а това го заинтригува.

— Е, това е. Видяхте частица от истинския Р. Ч. Даймънд. — Той щракна лампите на оранжерията. — Да вървим обратно в къщата. Струва ми се, че още една чаша шампанско би ви се отразила добре.

— Благодаря ви, че ми показахте всичко това. Впечатлен съм от познанията ви. Вие сте истински ценител. Не го очаквах.

— Да, Джери, пълен съм с изненади — отбеляза Р. Ч., докато се изкачваха обратно по хълма към къщата.

Шарлот бе изумена като видя съпруга си да влиза на тържеството през стъклената врата откъм вътрешния двор. Мислеше, че отдавна се е качил горе и гледа изпълненията на Джон Уейн. Вместо това, ето че разговаряше с привлекателния мъж, който пристигна заедно с Фиг Болтън. Заинтригувана, тя се извини на хората, с които говореше и се отправи към тях, за да ги поздрави.

— Скъпи — каза тя. — Всички питат за теб. Извиних те пред толкова хора, а ти си бил сред гостите. Толкова се радвам.

Тя леко докосна с устни бузата му, като в същото време улови погледа на привлекателния непознат.

— Струва ми се, че не се познаваме — каза му тя. — Аз съм Шарлот Даймънд.

— Джереми Уелш. — Той стисна леко ръката й. — От Атланта.

— Щастлива съм да се запозная с вас.

Мина сервитьор, който разнасяше напитки и тя си взе още една чаша шампанско. Уелш направи същото.

Р. Ч. взе чашата от ръката й и отпи, но не й я върна:

— Стига ми толкова светско общество за една вечер. Скъпа, кажи на Пол да ми изпрати нещо за ядене в стаята. Искам да хапна на спокойствие. Радвам се, че си поговорихме, мистър Уелш.

Шарлот гледа след съпруга си, докато той изчезна сред множеството, после каза:

— Сигурно не сте кой да е, Джереми. Щом съпругът ми е прекарал толкова време с вас.

— Не зная. Р. Ч. просто ми показваше оранжерията си.

— Интересувате ли се от орхидеи?

— Всъщност не. — Джереми се пресегна и взе няколко печени скариди от сребърния поднос, който хубавичка студентка разнасяше.

— Р. Ч. не показва орхидеите си на всекиго.

— Страхувам се, че го разочаровах. Не успях да проявя достатъчно въодушевление.

— Е, всички разочароваме Р. Ч. от време на време. Целият човешки род. Така че не го приемайте лично. Освен ако, разбира се, нямате намерение да сключвате сделка с него. — Тя го погледна за секунда. — Изглежда сте гладен, Джереми, а аз също не съм хапвала цяла вечер. Достатъчно дълго се правих на домакиня. Ще дойдете ли с мен на терасата да хапнем?

Той се вгледа продължително в светлите й сини очи:

— Да, с голямо удоволствие.

Шарлот усещаше, че Джереми Уелш я намира за привлекателна и е изненадан, че е омъжена за Р. Ч. Повечето хора се изненадваха — тя бе осемнадесет години по-млада от съпруга си.

Като всички останали, Уелш вероятно бе предположил, че се е омъжила за Р. Ч. заради парите му. Това бе вярно, но само до известна степен. Парите бяха нещо хубаво, но Шарлот и преди да се омъжи не беше бедна. Разбира се, нейните пари бяха нищо в сравнение с богатството на Р. Ч., но бяха достатъчно, за да живее добре.

Не, имаше и друга причина за брака й с Р. Ч., за която никой не знаеше. Това бе тайна между нея и съпруга й, тайна, която ги свързваше.

Шарлот обичаше да флиртува с мъже като Джереми. За нея това беше нещо повече от игра. Беше вълнуващо — и опасно — да те желаят други мъже, освен съпруга ти. Разбира се, тя винаги бе имала обожатели, но сега, когато бе женена за Р. Ч. нещата стояха по̀ иначе. Мъжете, които я желаеха, бяха богати и имаха власт или копнееха за власт и пари. Шарлот бе наясно, че Джереми Уелш е от онези, които все още само копнееха за това.

Шарлот знаеше, че преди да свършат с вечерята, той ще я желае до безумие. Ще желае нея, разбира се, но ще му хрумне също, че ако започне връзка с жената на Р. Ч. Даймънд, това би му донесло късмет. Ще си мисли, че това би му дало някаква вътрешна власт. Шарлот знаеше, че хора като Уелш обожават да си играят с огъня.

Но Шарлот също обичаше да си играе с огъня, тя бе пълна с изненади.

През следващия един час, докато вечеряше, говореше и танцуваше с президента на Ковингтън интернешънъл, Шарлот се опита да прецени дали от Джереми Уелш би станало забавна играчка.

Накрая реши, че става.

[1] Японско блюдо от сурова риба, сервирана на тънки парченца. — Б.пр. ↑

Глава десета

В шест сутринта в луксозния мансарден апартамент на Линдзи Мартин и Едгар Шулц в Манхатън на пресечката на Пето авеню и Източна седемдесет и втора улица, Едгар Шулц, който току-що си бе взел душ и бе облякъл скъп делови костюм за работа, седеше до кръглата маса във вътрешния двор и четеше Уолстрийт джърнъл, но вдигна поглед от вестника, когато Лусил поднесе закуската му. Филийка сух препечен пълнозърнест хляб, половин чаша обезмаслено пресносолено сирене, две огромни ягоди, малка чаша прясно изцеден сок от грейпфрут и кафе. Въпреки че беше умело подредена в пъстри италиански керамични съдове, тази храна бе нищожно количество в сравнение с онова, което Едгар обикновено поглъщаше на закуска.

Никак не беше забавно, а преди минута бе прочел една статия за международните финанси, която също не бе никак забавна.

— Лусил! — викна той на икономката. — Какво, по дяволите, е това? Надявам се, че не е представата на Пийт за истинска храна?

— Така нареди мис Линдзи — отговори невъзмутимо Лусил. Явно бе, че е очаквала подобна реакция. — Тя даде менюто за седмицата на Пийт вчера.

— Хайде махни всичко, освен сока и кафето. Кажи на Пийт да ми приготви някаква истинска храна. Например омлет с кашкавал, кифлички с боровинково сладко и…

— Не, не, не! Не го слушай, Лусил! — Линдзи Мартин, също изкъпана и облечена за работа, се втурна в слънчевия, пълен с цветя солариум[1]. Тя сложи ръце на раменете на съпруга си и нежно го целуна по врата:

— Еди, днес е понеделник. От днес започваш нова диета, не помниш ли? Говорихме за това миналата седмица.

— О, по дяволите — избъбри с раздразнение Едгар.

Наистина бе обещал на Линдзи, че ще смъкне излишните килограми. Бяха му махнали гипса миналия петък и оттогава се движеше с бастун, но шестте седмици, прекарани неподвижно в инвалидна количка, не бяха се отразили добре на и без това мудната му обмяна на веществата. Мултимултимилионерът бе наддал осем килограма. Прибавени към онези четиринадесет, които отпреди това тежаха на средната му на ръст фигура, те доста безпокояха съпругата му.

Линдзи бе луда по мъжа си и знаеше, че на неговата възраст, четиридесет и четири години, не може да се пренебрегва реално съществуващата опасност от инфаркт. Освен това, от сладък дебеланко Едгар се бе превърнал в страхотен дебелан.

— Казах, че ще отслабна и ще го направя — настоя той. — Само да започна пак да играя ракетбол. Докторът каза, че ще стане след месец, ако терапията върви добре.

— Мечо, ти играеше ракетбол и преди да си строшиш крака — напомни му Линдзи. — И все пак си с наднормено тегло. Спортуването, разбира се, е нещо важно, но можеш да отслабнеш само ако комплексът упражнения е комбиниран с разумна нискомаслена, нискокалорична диета. Д-И-Е-Т-А — изрече тя по букви, за да го подчертае.

— Скъпа, звучиш като гадна телевизионна реклама. Казах ти. Щом започна отново да играя ракетбол, ще започна и диета. Както аз го разбирам.

Линдзи си наля чаша кафе:

— Ти го разбираш да намалиш закуската си в десет от три понички на една. И да пиеш бяло вино вместо мартини преди вечеря. Еди, консултирах се със специалист по храненето и изчетох сума книги за диетично хранене. Съставих ти план как да си възвърнеш добрата спортна форма за шест месеца. А сега си изяж филийката, преди да изстине.

— Аз и сега съм в добра форма.

— Да, зная. Но колкото и да те обичам, нямам намерение да се грижа за теб, ако получиш удар или нещо такова, което да те повали на легло. Ще си намеря някой елегантен готин пич. По-млад от мен — додаде тя, като натъртваше на думите. Знаеше, че подобни заплахи действаха на съпруга й. Колкото и да бе богат и да разполагаше с власт, Едгар бе неуверен по отношение на доста скромната си външност. Той се безпокоеше, че Линдзи ще избяга с някой по-привлекателен.

Тя, от своя страна, с удоволствие поддържаше заплахата, колкото и да бе безсмислена. На тридесет и шест години, Линдзи беше стройна и елегантна, но далеч не бе красавица. Бяха й трябвали години, за да си намери съпруг. В действителност, повечето й приятелки бяха започнали тайничко да си мислят, че тя никога няма да се ожени. Но ето че Линдзи се запозна с Едгар по време на една делова среща, когато се опитваше да намери допълнителни спонсори за своята фирма за модно облекло. Тя намери нещо повече от бъдещ инвеститор. И двамата се влюбиха, може да се каже, от пръв поглед.

Едгар бе разведен и бе един от най-преследваните мъже в светските кръгове. Всички неомъжени дами от висшето общество в Ню Йорк и Нови Орлеан, където по онова време основно пребиваваше, се опитваха да го запленят. Но Линдзи притежаваше някои особени индивидуални качества, които спечелиха сърцето на Едгар. Тя бе непринудена и мила, а освен това притежаваше истински нюх за бизнес. В леглото с Едгар си говореха за сделки, за сливания и закупуване на предприятия. Линдзи не само слушаше, а откликваше с въпроси и предложения. Тя стана негов партньор в най-пълния смисъл на думата. Дори трите му деца от първия му брак се разбираха добре с нея. Тя никога не забравяше рождените им дни и си взимаше свободно време, за да бъде с тях, когато идваха на гости.

Последно, но съвсем не по значение, Линдзи имаше също тъй силно либидо като Едгар. През уикендите, когато се опитваха да остават само двамата, освен ако децата му не им бяха на гости, те прекарваха повечето време в леглото, като разговаряха и се любеха, а понякога гледаха на видео филмите, които бяха пропуснали. През повечето време обаче се любеха стръвно и с много изобретателност. Едгар бе луд по Линдзи, както и тя по него.

Линдзи бе станала негова втора съпруга само след шестседмично познанство, а за себе си бе сигурна, че той ще е единственият мъж в живота й. Бяха женени от почти две години и тя все още го желаеше толкова силно както докато се срещаха в началото.

— Еди, скъпи, тази диета е за твое добро. Мисля само за теб самия. Не, не е вярно. — Линдзи замълча и му се усмихна невинно. — Правя го и заради себе си. Толкова те обичам и искам винаги да си до мен.

Едгар въздъхна:

— Добре, добре, печелиш. Но трябва ли да ям тези гадости? — Той погледна с отвращение към чинията си. — Какво ще кажеш за яйца на очи и английски кифлички? Моля те, бебчо.

Линдзи влезе в кухнята и се върна с диетичното меню, което бе оставила за готвача:

— В четвъртък ти се полага едно пържено яйце и суха кифла. Всичко на всичко ти се полагат две яйца за седмица. Това е положението. А сега изяж това като добро мече, Еди. Вече се обадих на Скип, за да му съобщя менюто ти за офиса. Той се съгласи да насрочва колкото се може по-малко делови обеди. Решихме, че докато отслабваш ще е по-добре да се храниш сам в офиса си. Скип знае какво трябва да ти поръчва.

— По дяволите, това е гнусен заговор! Как смееш да въвличаш помощника ми в тази лудост! Плащам на Скип, за да работи за мен, а не за теб.

— Скип знае, че ако не ме послуша и не ти помогне да свалиш килограми, можеш да се гътнеш от сърдечен удар и тогава той ще е без работа. Той се тревожи за теб не по-малко от мен. — Тя се пресегна през масата и взе ръката му в своята. — Еди, загрижени сме, защото те обичаме. Ако Гленда се бе заела с теб преди години, сега нямаше да се налага да сваляш толкова килограми.

— О, боже, не намесвай в това и бившата ми жена. Гленда си имаше много недостатъци, но беше страхотна готвачка. А ти, миличка, не знаеш дори как изглежда кухненската печка. Ти дори не обичаш да ядеш. Как изобщо би могла да разбереш удоволствието и чувството на върховно задоволство, което дава едно добре сготвено ядене? По дяволите, та аз съм те водил в най-добрите парижки ресторанти и ти само чоплиш първокласни ястия. Не знам защо съм се оженил за теб. — Той намаза сиренето на препечената филийка и отхапа огромна хапка.

Линдзи го погледна изкусително:

— О, можеш и още как. Спомняш ли си за снощи, а?

Той остави филията и отпи глътка кафе:

— Добре, малка никаквице, ела тук.

Тя притича и намести коравото си дупе в широкия му скут. Той взе една от огромните ягоди от чинията си и я разклати пред устните й. Тя се засмя и отвори широко уста. Едгар държеше дръжката и люлееше голямата ягода — напред-назад, напред-назад — докато тя я изсмука. Усети как членът му набъбва и се опира в дупето й.

— Защо не довършим закуската горе? — прошепна тя. — Колата ще дойде чак след петнадесет минути. Може и да почака.

— Ами, нали имам нужда от упражнения — ухили се той.

Едгар пристигна в офиса на Шулц ентърпрайсиз в центъра на града в значително по-добро настроение. Служителите му го посрещнаха с поздравления и с явно облекчение. Последните шест седмици, докато бе прикован в инвалидната количка, бяха повлияли зле на характера на Едгар и се бяха сторили безкрайни на всички около него.

— Здрасти, Ед. — Скип Нелсън влезе в офиса му с чаша силно черно кафе. — Сигурно се чувстваш страхотно да си отново на крак.

— Аха. Значи, какво имаме за днес? — После добави хладно: — Освен проклетата диета.

— О, диетата! Линдзи ме накара да обещая, че ще ти помогна да я спазваш. Тя, струва ми се, наистина гледа сериозно на това.

— Да, да, зная. Гледа насериозно, понеже тежи само някакви си четиридесет и осем килограма. На нея диетата не й пречи. Добре, прати някой да ми купи кутия Марлборо. Ако не мога да ям, ще започна отново да пуша.

Скип не се трогна:

— Ед, не мисля, че идеята е добра. На Линдзи няма да й хареса.

— Ти за кого работиш, по дяволите? — изрева Едгар.

— Ето ти съобщенията. Ще дойда по-късно, след като глътнеш някоя и друга фирма за закуска — смотолеви Скип и се отправи към вратата.

— Дявол да го вземе, Скип, съжалявам. Обаче не понасям диетите. Скапват ми настроението.

— Забелязал съм. Но имам една добра новина, поне за днес. Имаш делови обяд в Льо Сирк. Не можех да го отложа, защото човекът идва със самолет от Атланта. Джереми Уелш от Ковингтън интернешънъл. Нали ми каза да насроча нова среща с него.

— Аха, точно така. Отново се интересувам от него.

По дяволите, помисли си той, бих се заинтересувал от всеки, който означава неотменим обяд в Льо Сирк. Освен това, Линдзи му бе казала, че е видяла Джереми Уелш да разговаря с Р. Ч. Даймънд на онова тържество в чест на Четвърти юли, на което ходи.

Онова, от което бе заинтригуван Едгар, сега беше не толкова Ковингтън, колкото интереса на Даймънд към Ковингтън. Ако Р. Ч. се опитваше да докопа конгломерата, можеше доста да се позабавляват, може би като в добрите стари времена. Едгар искаше този път да натрие носа на Даймънд. Даймънд беше спечелил последния път, когато бяха кръстосали шпаги преди няколко години по сделката за фирмата Прайд ойл. След онзи случай Едгар се бе шегувал пред пресата и пред сътрудниците си, че Даймънд е наранил гордостта му, но истината беше, че Едгар Шулц не обичаше да губи, особено от Даймънд.

В препълнения с цветя салон на Льо Сирк жужеше обичайният брътвеж на светски люде, бизнесмени и знаменитости. Едгар влезе в модния цирк и поздрави собственика Сирио и многобройните си познати в претъпканата предна част на салона. Бавно си проправи път до обичайната си маса, като използваше махагоновия си бастун със златен накрайник, който Линдзи му бе подарила по случай оздравяването.

Джереми Уелш вече беше там и пиеше на малки глътки минерална вода с лед и резенче лимон. Той стана и се здрависа:

— Радвам се да те видя пак, Ед. За щастие, жив и здрав.

— Да, Джери, мога да ти кажа, че хич не е приятно да си вързан така. — Едгар внимателно се отпусна на стола, на който келнерът го покани. — Но извадих доста по-голям късмет от онзи елен и ферарито, така че, предполагам, не бива да се оплаквам.

Само за секунди келнерът донесе леденостудена водка мартини с две мариновани маслини и подаде менюта на двамата.

— Ял ли си тук преди? — попита Едгар госта си.

— Не. Не идвам много често в Ню Йорк. Това обаче изглежда е доста посещавано местенце.

— Въобще не ми пука кое е на мода и кое не е. Аз харесвам храната тук. Сосовете. Десертите. Ако майстор готвачът е добър, се примирявам с всяко заведение, дори да е претъпкано като това. Има една кръчма в Трибека, близо до офиса ми, която сътрудниците ми считат за твърде долнопробна. Но мога да се закълна, че там правят най-хубавите пържени стриди в целия град. Сервират ги с люта майонеза. Направо божествено. Хайде да поръчваме. Имаш ли нещо против да избера и за теб?

— Ще ми бъде приятно.

Едгар допи на един дъх мартинито си и кимна на келнера, който чакаше до масата.

Този път един сервитьор му донесе чай с лед. Едгар си имаше правило — само по едно питие на обед, независимо колко дълго продължава обядът. Освен ако няма смекчаващи вината обстоятелства.

След като Едгар обсъди с келнера специалитетите на деня и направи поръчката, той поведе неангажиращ разговор с Уелш. Говориха си за голф, за играта на блек джек в Лас Вегас, за скачащия нагоре-надолу индекс Дау Джоунс. Едгар с охота погълна предястията след оскъдната си закуска и отново кимна на келнера.

— Донесете отново листата с вината. Промених решението си. — Едгар реши да наруши правилото си за пиенето, тъй като искаше да накара президента на Ковингтън да се отпусне. Само така можеше да вземе решение докъде би могъл да стигне с този човек и докъде би искал да стигне с Ковингтън.

Листата с вината бе донесена начаса. Едгар я прегледа внимателно в продължение на няколко минути преди да поръча бордо от първокласна реколта, което явно го удовлетвори.

— Аз не пия на обяд — уведоми го Уелш.

— И аз не пия по принцип, но виното е задължително с храната тук. Не можеш да ядеш божествена храна и да не пиеш от божествения сок. — Изведнъж се сети нещо. — О, божичко, Джери, не си излекуван алкохолик, нали? Извинявай, трябваше първо да попитам.

— Не, не, Ед, вино може. И без друго ще пътувам обратно за Атланта.

— Да не си дошъл дотук само за обяда?

Уелш кимна усмихнат.

— Обичам хората, които не си играят на шикалки.

Сервитьорът на вината донесе бутилка Шато Петрус, което Едгар опита и одобри. След като им наляха виното, той вдигна тост:

— Нека се случват само хубави неща. За всички ни.

— Хубави неща… за всички, които ги заслужават — допълни Уелш.

Пиха и поговориха още малко за незначителни неща. Едгар реши, че младият президент на Ковингтън има данни.

Донесоха храната. Агнешки врат и картофено пюре с трюфели за всеки от двамата и отделно половин порция спагети със сос Примавера за Едгар. Докато се хранеха, Шулц поддържаше разговора на неутрални теми и се престори, че се интересува как се справят Атланта брейвс през този сезон. Всъщност не се интересуваше много от бейзбол, но редовно следеше спортните страници и можеше да обсъжда отбори и играчи с най-големите запалянковци. Това му бе необходимо, за да опознае хората, да види какво представляват извън залата за преговори. Уелш изглежда бе истински спортен ентусиаст и човек с разностранни интереси. Едгар хареса въпросите, които задаваше. Беше интелигентен човек, общителен, без да бъде любопитен.

Едва по време на десерта Едгар се опита да разбере какво мисли Уелш по интересуващия го проблем:

— Какво е мнението на изпълнителния ви директор, Рандолф Пинкни, за всичко това? — попита той и натопи лъжичката си в крем карамела.

— За кое?

— Джери, мислех, че не си играеш на шикалки. Слушай, ти се опитваш да продаваш фирмата. Шефът ти знае ли? Или играеш своя игра?

Уелш вдигна рамене:

— През последната година Пинкни кара както си знае. Уверявам те, че ще се съгласи с всичко, което би му донесло повече пари и повече време за игра на голф. Няма да създава никакви проблеми. Виждаш ли, ние сме много близки. Той ми е като баща.

Едгар отпи глътка вода и погледна с копнеж към неначенатия шоколадов кейк на Уелш:

— Ще си взема една хапка, нали може?

Уелш бутна чинията към него:

— Яж колкото искаш, Ед. Аз мисля само да си изпия еспресото.

— А онзи старчок, който оглавява събранието на акционерите? Бившият изпълнителен директор. Последният Ковингтън.

— Коуви Хилиърд? Здравето му е разклатено, той е само един фигурант. Не е в състояние да ни се противопостави. Мисля, че вече не го е грижа. Мога да осигуря мнозинство в управителния съвет и подкрепата на ключовите фигури в ръководството. Планирал съм всичко много внимателно. Имам стабилна основа.

— Добре. — Едгар кимна замислено. — С кого другиго си говорил?

— Р. Ч. Даймънд. Но ти знаеш за това. Срещнах жена ти на неговото празненство. Предполагам, че ти е казала.

— Аха. Та, Джери, защо тогава говориш отново с мен? Даймънд не се ли интересува от сделката?

— Интересува се и то много.

— Тогава пак те питам защо се върна при мен?

— Защото говорих първо с теб. И искам да си изясним нещо. Аз не съм се свързвал с Даймънд. Банкерът му, Фиг Болтън, ми се обади и си поговорих с човека. Исках да чуя какво ще каже.

Едгар остави вилицата си на празната тортена чиния:

— Така е почтено. Какво предлага той?

— Не мога да ти кажа това.

— Трябва да започнем отнякъде. Ако се захващаме с това заедно, настоявам да играем честно. Ще проуча нещата наистина сериозно. Съдбата трябва да е благосклонна или въобще няма да участвам.

— Да не си суеверен, Ед?

— Разбира се, че съм. Ако беше на мое място и ти щеше да си — каза назидателно Едгар. — Хвърляш се в голямата игра, Джери. Постигнал си много досега, издигнал си се бързо. Но не мисля, че преди си играл в тази дивизия. Преди да те взема в отбора, трябва да съм адски сигурен, че си струва.

— Мога да ти осигуря Ковингтън интернешънъл на тепсия. — Уелш се облегна доволен. — Гарантирам ти го. Съвсем сериозно. Дори някой да се опита да провали сделката, няма да успее. Аз съм там по дванадесет, четиринадесет часа всеки ден. Знам какво се прави и кой го прави. Всъщност, там скоро ще гръмне бомба и аз ще съм онзи, който е поднесъл клечката към фитила. Могат да се направят доста пари. С теб… или без теб. Фирмата е стабилна.

Едгар постави платинената си карта Америкън експрес върху сметката. Уелш изглеждаше доста печен. Поне засега знаеше как трябва да се държи. И все пак трябваше да го подложи на теста.

— Засега не обещавам нищо, Джери. — Той надраска нещо върху едно листче и го подаде на Уелш. Тук съм записал домашния си телефон, който го няма в указателя, както и номера на частна телефонна кабина. Името, на което е вписана, е Джон. С. Прат. Преди да предприемем нещо по-нататък, искам информация за Ковингтън.

— Секретарката ми ти изпрати цял куп финансови отчети от всички направления, както и копие от обръщението ми към акционерите, озаглавено Стратегии за разрастване в бъдеще.

— Не говоря за тъпи годишни отчети, Джери. Знаеш какво имам предвид. Ако ще говорим за закупуване на фирмата ви, трябва да зная точно колко струва и какъв е оборотът, до последния долар. И трябва да съм сигурен, че двамата с теб сме единствените, които са наясно колко струва. Разбираш ли?

— Да. — Уелш се ухили широко и очите му заблестяха. Червеното вино изглежда си бе казало думата. — Имам всичко, Ед. Това, което ще видиш, страшно ще ти хареса.

— Добре. От сега нататък се обаждай на частния ми номер от автомат. Този тип интриги са много глупави, нали?

— Особено след като са ме видели тук с теб — отбеляза Уелш. — Не трябваше ли да изберем по-тихо местенце?

— Не. Исках да ни видят веднъж заедно на публично място да пием и да вдигаме наздравици. Искам да разбера кой ни е забелязал и кой се интересува от това. Един от сътрудниците ми днес обядва тук с клиент. Той ще наблюдава дали някой ни следи и ще ми докладва. Щом си предупреден, си по-малко уязвим. Отсега нататък вече ще се срещаме на четири очи. И, моля те, много е важно винаги да се обаждаш от телефонни кабини, които са по-далеч от офиса или дома ти. При такъв голям залог не можем да рискуваме.

— Не, не можем. Преди да ти изпратя пакета с информация трябва да получа някакви гаранции от теб. Трябва да се грижа за интересите си. И ти трябва да пазиш своите. — Уелш изглеждаше напълно искрен. — Ако заедно се заемем с това, трябва да знаем какво точно печели всеки от нас при сделката.

— Разбира се, така е. — Едгар отбеляза наум, че Уелш вече изглежда напълно спокоен. — Адвокатът ми ще подготви частен договор между нас двамата. Готов съм да ти дам и известна сума в аванс. За да покриеш разходите си, нали разбираш. Да кажем петдесет хиляди за твоята лоялност и запазването в тайна на този проект. Мога да ги преведа направо в поверителна банкова сметка в Швейцария. Никой не би могъл да ги проследи.

Уелш поклати глава:

— Не, ще взема парите, които ми се полагат, ако сделката стане. Не искам ъ-ъ… — той отпи от виното си.

— Премия? Това ли е думата?

— Не, думата е подкуп. — Уелш изглеждаше раздразнен. — Слушай, Ед, мислех си, че искам да работя с теб. Мислех си, че си най-почтеният сред този вид. Харесвах репутацията ти. Но това, че ми предлагаш пари под масата, е отвратително. Не ги искам. Караш ме да се чувствам продажник.

Той дръпна стола си назад, готов да си върви.

— Хей, не си тръгвай, само опипвах почвата. — Едгар се ухили толкова широко, че малките му очи сякаш потънаха в гънките плът около клепачите. — Харесваш ми, Джери. Радвам се, че реагира така. Ако беше постъпил по друг начин, ако беше приел парите, щях да зарежа сделката още в този миг. Никога вече нямаше да разговарям с теб и по телефона.

— Винаги ли пускаш стръв на хората по този начин?

— Опитвам всичко, което мисля, че ще свърши работа — отвърна искрено Едгар. — Защото правя сделки само с хора, на които мога да се доверя. Виждаш ли, ако вземеш пари от мен, значи би взел от всекиго и накрая ще остана с пръст в уста. Ако ще спя с теб, трябва да съм сигурен, че няма да ми лепнеш нещо.

Уелш кимна и отново се отпусна:

— Добре го каза.

— Окей, партньоре. Адвокатът ми ще оформи договора. Добре би било и ти да си вземеш частна пощенска кутия, в случай че ни потрябва. Сега трябва да действаме бързо. Следващата стъпка…

— Е да ти предам информацията за фирмата си и как работи — довърши Уелш. — Кой с какво се занимава. Кои подразделения са печеливши и кои трябва да се поокастрят. На специалистите ти ще им трябват седмици, може би месеци, за да съберат това, което аз мога да ти изпратя утре с Федерал експрес… или поне веднага щом оформим сделката помежду си.

— Добре, потегляме. — Едгар подписа чека. — Вълнувам се от това, Джери.

— Аз също се вълнувам, Ед. Ще бъде страхотно и за двама ни.

— Нали ще ме държиш в течение за Даймънд?

— Ще го пратя за зелен хайвер.

— Направи ми една услуга. Продължи да го залъгваш още малко. Поддържай интереса му.

— Защо? Аз мислех, че…

— Направи го, Джери. Заради мен. — Едгар се изправи и стисна ръката на Уелш. — Колата ми ще те откара до летището. Аз ще взема такси до центъра, но първо трябва малко да повървя. Лекарят ми иска да се движа повече.

Едгар изпрати Уелш до белия си мерцедес и проследи с поглед отдалечаващата се кола. После се отправи през Шестдесет и пета улица към Сентръл парк. Беше хубав ден за разходка, приличаше по-скоро на пролет, отколкото на средата на лятото. Небето беше ясно и синьо, а въздухът сух и сравнително чист.

Шулц се усмихна на една възрастна дама, която разхождаше дакела си и се загледа в неколцина бояджии, които освежаваха фасадата на някаква общинска сграда. Почувства се добре. Хрумна му, че всъщност за пръв път от месеци насам е свършил да яде, без да се чувства още гладен.

Всъщност, той все още беше гладен, но вече не за храна.

През това време в Льо Сирк една от клиентките се извини на сътрапезниците си и отиде до тоалетната. Тя изчака всички да излязат, после се пъхна в една от кабините и заключи вратата. Измъкна от чантичката си телефон и бързо набра някакъв номер. Описа съвсем точно Джереми Уелш на човека отсреща и докладва, че двамата с Едгар Шулц са разговаряли доста оживено.

— Разбери кой, по дяволите, е този — нареди тя. — Май беше от онези, които горят от нетърпение да се включат в играта. Двамата с Шулц изглеждаха много гъсти.

Като се върна на масата си, жената със задоволство отбеляза, че никой от шпионите на Шулц не й е обърнал особено внимание.

[1] Градина на плосък покрив. — Б.пр. ↑

Глава единадесета

— Добро утро, мистър Уелш — посрещна го секретарката му Нора. Тя повдигна очилата си на челото и се усмихна загрижено. — Върнахте се по-бързо, отколкото очаквах. Как беше Ню Йорк?

— Ню Йорк си беше същият както винаги. — Той взе купчината съобщения, които тя му подаде, и ги прехвърли набързо. — Сестра ми се оправя. Ще я изпишат от болницата след няколко месеца.

— О, радвам се да го чуя. Бедничката, какво е преживяла… — Нора поклати съчувствено глава.

Официалното обяснение на Джереми за извънредните му самостоятелни пътувания до Ню Йорк по работа, несвързана с Ковингтън, беше сестра му, която живееше в Ню Йорк и която уж я беше блъснало такси. Не се налагаше другите да знаят истинската причина. И без това скоро щяха да я научат. Засега предпочиташе да запази дискретност.

Той тръгна към офиса си, но се спря на прага:

— Нора, не ме свързвай с никого, докато не свърша с тези. Ще ти се обадя. И, моля те, донеси ми чаша от най-силното си кафе.

— Разбира се, мистър Уелш. Впрочем мистър Пинкни се отби. Изглеждаше изненадан, че сте в Ню Йорк. Изглежда не знаеше, че днес ще бъдете извън града.

— Казах му, но вероятно е забравил. Какво искаше?

— Нищо особено, доколкото разбрах, или поне нищо, което би ми казал. Отиваше да играе голф с някакви японски клиенти. Каза, че ще ви се обади довечера вкъщи.

— Благодаря, Нора. Не забравяй за кафето. — Джереми затвори вратата си.

Зачуди се защо Пинкни би му звънил вкъщи. Напоследък беше твърде необичайно за изпълнителния директор вечер да говори за работа. Все пак, изглежда Рандолф изживяваше някаква промяна. В последно време действията му все по-често озадачаваха Джереми. Например настояванията му да наемат онази калифорнийска фирма, ВИП, бяха едно от най-странните неща, които някога бе правил. Да признае, че имиджът на Ковингтън се нуждае от промяна съвсем не беше в негов стил.

Каквито и да бяха настоящите тревоги на Пинкни, Джереми се надяваше, че не е замислил нещо, което да създаде проблеми. За момента бе важно да угажда на изпълнителния директор.

Джереми престана да мисли за Пинкни и набра номера на Брус Райнхарт. Брус вероятно бе нетърпелив да научи как е минала срещата с Едгар Шулц. Разбира се, той няма всичко да му докладва. Част от настоящия му план беше да накара Брус да си мисли, че е вътре в нещата, без това действително да е вярно. Засега планът действаше. Брус бе готов да се хвърли в огъня заради него.

Уговориха се да се срещнат на любимото си място, в един не много посещаван бар на Пийчтри, където нямаше вероятност да попаднат на познати.

— Добре — каза Райнхарт, — значи ще се видим в шест и половина. И аз имам нещо да ти показвам. Снимки. Много интересни снимки.

— Дявол да го вземе. Брус, да не си снимал някоя от приятелките си гола? Изгори ги. Жена ти може да ги намери.

— Знаеш, че не бих направил нещо толкова глупаво. Става дума за новата ти позната Шарлот Даймънд. Интересува ли те?

— Ей, вече ти казах. Нямам намерение да се забърквам с нея. Твърде е рисковано. — Джереми съжаляваше, че въобще е споменал на Брус за запознанството си с Шарлот Даймънд и за флирта им.

Райнхарт се засмя:

— Не ме занасяй, приятел.

Барът в центъра на града, в който си бяха уговорили среща, беше шумен и претъпкан. Имаше много хора в командировка от други градове, мъже и жени, които си говореха на групички. Беше чудесно място да останеш анонимен. Брус Райнхарт си помисли, че вероятно в цялото заведение няма и един човек от Атланта, освен него самия и персонала. Това място му харесваше. Лъскаво и новичко, като за туристи. Караше го да се чувства сякаш и той е дошъл от другаде.

Допиваше първото си уиски, когато Уелш се появи. Президентът на Ковингтън изглеждаше бодър и отпочинал.

— Е, Джери — вдигна тост Брус, след като сервитьорката му донесе още едно уиски и бира за Уелш. — Да пием. За успеха, надявам се. Как мина днес?

— Не беше зле, но няма да стане толкова бързо. Ед Шулц още не е решил. Проучва някаква друга фирма на запад, която също го интересува.

— Играе игрички — предположи Брус. — Все още не иска да знаеш, че предложението го интересува. Къде се срещнахте?

— Льо Сирк. Никога не съм виждал друг човек да се тъпче така. Направо можеше да чуеш как холестеринът му се покачва.

— Претъпкан и моден ресторант не е добър знак. — Брус изглеждаше разтревожен. — Значи не му пука кой ще ви види заедно. Което означава, че си прав, може и да не го интересува. По-добре би било да те покани на обяд в столовата на фирмата си.

Уелш вдигна рамене:

— Кой знае? Може да го интересува, а може и да не го интересува. Времето ще покаже. Впрочем, Брус, ти каза, че ще ми показваш нещо.

Брус потупа кафявия плик, който стоеше на масата помежду им:

— Разгледай ги.

Уелш измъкна от плика две цветни снимки дванадесет на осемнадесет. И двете бяха на Шарлот Даймънд и вероятно бяха правени в ресторант. Тя беше с някакъв мъж, горе-долу на нейна възраст. Държаха се за ръце и изглеждаха доста влюбени.

— Откъде ги взе?

— Дълга история, а и не е важно. Но си помислих, че ще са добри карти при пазарлъка, ако накрая тръгнем с Даймънд.

— Помисли си, Брус! Този човек има повече пари от господа. Има и страхотно готина млада жена. Мислиш ли, че не я следи? Мислиш ли, че изобщо я изпуска от погледа си, без да научи какво прави? Защо мислиш, че реших да не се занимавам с Шарлот? Колкото и да е хубава, не искам Р. Ч. да ме подгони за това, че съм чукал жена му. Е, тя се среща с някого. Голяма работа. Ако ние знаем за това, гарантирам ти, че Даймънд също знае.

— Аз пък ти гарантирам, че не знае. Със сигурност. Добре, ще ти обясня. — Брус довърши второто си питие. — Истината е, че наех един човек да я следи, професионалист. Мислех си, че ще е добре за нас, ако знаем повечко за нея. Исках да зная дали теренът е чист за теб, мой човек. И е така. Даймънд или й вярва, или не му пука. Моят човек следи Шарлот вече близо седмица. Даймънд не е пуснал никой подире й.

— Може и да си прав, но не разбирам. Защо ще правиш това заради мен?

— Правя го заради двама ни, Джери. Просто се грижа за бизнесинтересите ни. Шарлот Даймънд си пада по теб. Не ти ли е казала на онова тържество за Четвърти юли колко иска да те види отново? Това означава страхотна възможност. С главно В.

— Не, това означава голяма опасност, с главно О. Защо ще се интересува от мен, щом изглежда вече си има любовник? — Уелш на свой ред потупа кафявия плик. — И защо Даймънд не я следи? Чувал съм, че е истински параноик, а тя е много по-млада от него. Може да се окаже, че тя работи за съпруга си, като негов шпионин. Не ти ли хрумна тази възможност? Че тя ме обработва заради Даймънд? Ако разполага с нещо подобно за мен, това би му послужило при пазарлъка, ако се интересува от Ковингтън.

— Прав си. Не погледнах нещата от тази страна…

На Брус не му бе хрумнала подобна мисъл и трябваше да признае, че Уелш имаше основание. Но точно това беше забавното в този тип интриги. Ако не бяха те, корпоративното право би било ужасно скучно.

— Чувал ли си нещо за снаха ми? — смени темата Брус. — Как се справят ВИП?

— Изглежда имат вече подготвена кампания. Ще дойдат пак след няколко дни, за да ни я покажат.

— Бързо действат.

— Да. Сами си определиха крайния срок и го спазват. Но колко добра ще бъде кампанията им, ако работят толкова бързо?

— Искат да направят добро впечатление. Джери, какво имаш против Шийла? Какъв е проблемът?

— Не е Шийла, а онова, което предлагат. Имиджът на Ковингтън не се нуждае от промяна. Поне не сега. Знаеш, че не е подходящият момент. Само пилеем пари.

— Чувстваш, че си бил принуден да я наемеш?

— Да, струва ми се. Първо ти, а после и Рандолф. Все още не мога да разбера защо той се домъкна на срещата с тях. Ти си го уредил, нали?

Брус поклати глава:

— Чисто съвпадение, нали ти казах. Ели дала брошура на ВИП на жена му. Как би могъл някой да предположи, че Линда Пинкни наистина има влияние над съпруга си? Но какво толкова е станало, по дяволите! ВИП ще дойдат и ще си отидат, а вие ще получите нещо срещу парите си. Впрочем, не съм съгласен с теб. Точно сега е адски подходящ момент да се подсили външната привлекателност на Ковингтън. За прикритие, приятелю, за прикритие.

— Да, да — въздъхна Уелш. — Това е просто още едно нещо, което ми се струпва на главата. Точно сега, когато съм твърде зает с проекта Екскалибур. Това бе кодовото название, което той и Брус използваха за плановете си да завладеят Ковингтън интернешънъл.

— Боже мой, колко е часът? — Брус погледна часовника си. — Ели ще побеснее, ако пристигна след гостите за вечеря. Допий ми питието, мой човек, и не се пали за ВИП. Те ще свършат добра работа. Ще бъдеш доволен.

— Да бе! Да не си забравиш снимките. — Уелш му подаде плика.

— Запази ги. Явно, че няма да ни послужат в края на краищата. Скоро ще ти се обадя. — Брус взе шлифера си и куфарчето си от празния стол до неговия. — И ми обещай да се отнесеш без предубеждение към снаха ми.

Уелш се усмихна и поклати глава:

— Ти си непоправим, Брус. Няма да проваля Шийла, ако кампанията им е добра. Познаваш ме. При всички положения, винаги поставям на първо място нуждите на Ковингтън.

Докато отиваше към подземния паркинг, където бе оставил колата си, Брус си помисли, че далеч не всички останали в Ковингтън биха се съгласили с Джереми Уелш, като разберат с какво се е захванал. Сигурно щяха да сметнат, че Уелш поставя собствените си нужди пред тези на Ковингтън.

И щяха да бъдат съвсем прави.

Рандолф Пинкни натисна копчето на дистанционното и изключи телевизионните новини. Всяка вечер през седмицата той и жена му обикновено пиеха коктейлите си преди вечеря с Дан Радер или Пийтър Дженингс, за да научат какво е ставало през деня. Така по време на вечерята можеха да говорят и за други неща, освен за неговата игра на голф или нейната на тенис.

— Скъпа — каза Пинкни, — кажи на Агнес да изчака с вечерята десетина минути. Трябва да се обадя на Джереми Уелш.

— Добре, Ранди. — Линда вдигна чашите от неговия бърбън и нейното бяло вино и ги постави върху сребърния поднос заедно с останките от плодовете и соса, които обикновено похапваха с питиетата си. — Станало ли е нещо?

— Не, всичко е наред.

— Тогава защо се обаждаш на Джери? Ти никога не говориш за бизнес вечер. Мислех, че сме се разбрали.

— Разбрахме се и не го правя често. Но днес не можахме да се видим в офиса.

— Е, добре. — Тя тръгна към кухнята с подноса в ръце. — Но, моля те, не се бави.

Рандолф влезе в малкия си кабинет до дневната и затвори вратата след себе си. Колко бе различен сега животът му, на попрището жизнено в средата, с Линда.

Някога първата му жена, Сали, се грижеше за децата и не им даваше да му се пречкат. Той винаги работеше до късно в офиса и рядко се прибираше за вечеря през седмицата. Когато се появеше, беше с пълно куфарче отчети, които трябваше да прегледа, преди да си легне. Никое от децата не го виждаше често по онова време. Много смътно си спомняше детството и на двете си дъщери. Разбира се, бе присъствал на рецитали и училищни пиеси и на тържеството за завършването им, но винаги закъсняваше, винаги бързаше и трябваше да тръгва по-рано. Постоянно обещаваше на Сали, че ще започне да я кара по-леко, че ще я заведе на почивка, че ще прекарва повече време с нея и децата. Но никога не го правеше. Сали беше от поколението жени, които приемаха съпруга си работохолик с примирението на отдавнашни мъченици.

Рандолф погледна снимките на двете си дъщери и трите си внучета, които стояха на бюрото му. Сега той и момичетата бяха близки. Вече намираше време да обърне внимание на хората, които му бяха близки и скъпи. Но за горката Сали беше твърде късно. Сали беше мъртва. Той дори не бе разбрал колко сериозно е състоянието й, когато тя си отиде тъй внезапно. Сали не бе искала да го тревожи с истината за болестта си, защото беше толкова зает.

Смъртта на Сали го разтърси до дъното на душата му. Беше малко преди да го направят изпълнителен директор на Ковингтън, постът, увенчал усилията на живота му.

След като се запозна с Линда, той й довери, че се разкайва за пропиляния си, макар и увенчан с успехи живот. Беше спечелил доста пари, имаше хубава стара къща в Бъкхед и скъпи коли, паркирани отпред. И все пак, работещите в Ковингтън го бяха виждали през последните двадесет и пет години по-често, отколкото семейството му. Линда се съгласи, че нещата трябва да се променят, особено ако очаква тя да стане негова жена.

Сега той си позволяваше да прави всичко, което бе пропуснал, докато Сали бе жива. Той и Линда пътуваха до Европа и в Карибско море. Играеше голф четири пъти седмично. Винаги се отзоваваше, ако някой имаше нужда от него. И все пак, понякога го навестяваше тъга, че не е бил до Сали.

Рандолф набра номера на Уелш и нетърпеливо зачака да вдигне слушалката. Точно когато щеше да затвори, Уелш се обади.

— Джери, Рандолф е на телефона. Имаш ли малко време?

— Разбира се. Току-що влизам. Чакай да си сваля шлифера. — Последва мълчание и след малко се обади пак. — Ама че буря.

— Наистина. Как беше времето в Ню Йорк?

— Хубаво. Може да се каже, че денят беше хубав за Ню Йорк, ако въобще харесваш това място.

Рандолф се засмя.

— Знам какво искаш да кажеш. Ти какво правеше там? — попита той небрежно. — Исках да се срещнеш с едни японски клиенти.

— Не беше по работа, отидох само да видя сестра си. По принцип щях да ходя през уикенда, но трябва да бъда на годишния банкет на дистрибуторите в Хюстън.

— Да, вярно — каза Пинкни, макар да не си спомняше да са му споменавали за банкета. — Предполагам, че и аз трябва да се появя. Вероятно ще искат да държа реч.

— Не е необходимо, Рандолф. Уредил съм всичко. Наех Дон Мередит да дойде със самолет от Санта Фе и да им говори. Той ще ги забавлява, а после аз ще стана и няколко минути ще изнеса обичайната благодарствено поощрителна реч. Няма нужда да си проваляш уикенда. Това не е нещо особено.

— Добре, радвам се да го чуя. Впрочем, Джери, кога се връща мацката от ВИП?

— В понеделник. Искаш ли да ти се обадя за събранието? Или по-добре да водя записки и да ти докладвам. Няма нужда да се занимаваш с това.

— Не е проблем. Бъдещето на Ковингтън е важно за мен. А бъдещето е в новите идеи. Искам да чуя лично какво предлагат тези хора.

— Чудесно, ще те уведомя за колко часа е насрочено събранието. Нещо друго, Рандолф?

— Не — излъга той, после премина към целта. — Впрочем как е сестра ти?

— Както може да се очаква. Възстановява се бавно.

— Каква трагедия. Е, лека нощ. Утре ще говорим.

Линда почука на вратата точно когато затваряше телефона:

— Вечерята е готова, Ранди — извика тя.

— Веднага идвам. — Той продължи да седи до бюрото си. Сам бе избрал Джереми Уелш и то много внимателно. Имаше време, когато бяха истински екип и управляваха фирмата ръка за ръка. Сега едва си говореха.

Отчуждението, настъпило помежду им, разбира се, се дължеше отчасти на клетвата, която бе дал пред себе си да спре да работи толкова много. Беше на върха и можеше да остане там още десет години като само се държи на повърхността. В края на краищата, беше работил здраво цял живот и си бе пробил път по служебната стълбица. Сега трябваше да се радва на плодовете на своя труд.

Само че Рандолф бе започнал да се страхува, че дните му в Ковингтън може би са преброени. Джери искаше поста му, почти беше сигурен в това. Може би искаше дори повече от това.

Защо иначе би го лъгал? Вярно беше, че имаше сестра, която живееше в Ню Йорк, но не я беше блъскало никакво такси. Тя беше жива и здрава и гледаше четирите си деца. Рандолф знаеше, че Уелш не се е виждал с нея през последните три години. Беше се погрижил да научи всичко това.

Защо тогава Джери ще ходи със самолета на фирмата до Ню Йорк? Дали не беше по собствена работа, за която не искаше никой в Ковингтън да знае?

Или пък тези пътувания бяха твърде много свързани с Ковингтън?

— Ранди! — Линда нетърпеливо почука на вратата. — Вечерята изстива.

— Идвам веднага — каза той и се изправи.

На Линда нямаше да й се хареса, но Рандолф знаеше какво трябва да направи. Трябваше да се върне отново към ежедневието на фирмата. Трябваше отново да се включи в играта.

Искаше му се, обаче, да знае за какво точно се бори, помисли си той, докато сядаше на масата до Линда. Дали за поста си или за цялото бъдеще на Ковингтън! Или и за двете?

Глава дванадесета

Към средата на юли, две седмици и половина след първоначалното им рекламно представяне в Ковингтън, Шийла и Дейвид се върнаха в Атланта точно по време на една рекордна гореща вълна. Заедно с тях пристигнаха Бен Ловиц, Линди Фен и Катлийн Симънс, всички изтощени от извънредна работа. Те дойдоха въоръжени със солидна кампания, съставена от идеи, графики и стратегии на ВИП как настоящият неясен образ на Ковингтън интернешънъл да стане по-динамичен и по-позитивен.

Представянето се проведе в огромната зала на Ковингтън. Присъстваха Рандолф Пинкни, Джереми Уелш и двадесетина изпълнителни вицепрезиденти и завеждащи маркетинга от различни подразделения на Ковингтън. Освен това имаше и неколцина завеждащи отдели — от Разработване на нови продукти, Връзки с обществеността, Реклама и Развитие и нови технологии.

Рандолф се бе погрижил залата да е претъпкана с административни служители, които по принцип не биха присъствали. Той бе разпратил бележки с предложение да отделят малко време като лична услуга. Кой би отказал на подобна молба на изпълнителен директор?

Въпреки енергичните протести на жена си, Рандолф бе се заел да изпълнява решението си постепенно да се върне към по-дейно участие в работата на фирмата. За тази цел трябваше да подбере специфични проекти, които да му осигурят свобода на действие. Подобряването на имиджа на Ковингтън беше идея, която в момента го устройваше, особено след като Джери Уелш изглежда беше твърдо против. ВИП бяха малка, талантлива и гладна фирма. По-важно беше, обаче, че ВИП му бяха необходими и всъщност само това имаше значение.

Преди да започне събранието, Рандолф стана и поблагодари на всички, че са дошли. Доволен беше от броя на присъстващите. Това беше малък триумф, лично негов.

— Мисля, че ще прекараме приятно тази сутрин — започна той. — ВИП са малка фирма, но мисля, че имат големи идеи. Искам всички да чуете това, което ще кажат без предубеждение. — Добре, дами и господа — обърна се вече към Шийла Локууд и групата от ВИП, — готови сме да започваме.

— Благодаря ви, мистър Пинкни. — Шийла отиде до катедрата, на която бе оставила записките си. — Радваме се, че отново сме в Атланта. Имаме някои страхотни нови идеи за вашата фирма.

Рандолф седна на мястото си и се загледа в елегантната млада жена, която правеше енергичното си встъпление. Докато всички членове на екипа на ВИП се изреждаха да разясняват препоръките и стратегиите, разработени от всеки в неговата експертна област, Рандолф си водеше записки в работния си бележник. Групата от ВИП беше дошла, подготвена с впечатляващи теоретични разработки и нагледни материали — схеми, диаграми, графики, маркетингови проучвания и проучвания на общественото мнение, анализи на пазарните тенденции, всичко това съобразено с нуждите на Ковингтън. Беше заложил на тази малка фирма и те се бяха справили блестящо. ВИП щяха да го представят в добра светлина.

Докато Дейвид Коул представяше краткосрочните и дългосрочните предложения на ВИП и разясняваше подробно какво са готови да направят за Ковингтън и в какви срокове, Рандолф обходи с поглед залата. Всички изглеждаха доста добре настроени. Дори и да не бяха, знаеше, че са тук заради него и това му стигаше.

Шийла отново се върна на катедрата, за да произнесе заключителните си думи:

— Ръководителите на фирми, както и държавните глави, живеят доста изолирано — започна тя. — Вие сте заети с многобройните си служебни задължения, управлявате поверените ви фирми, подразделения или отдели. Но рядко ви остава време да погледнете отстрани и да видите нещата в цялост. Не искам да ви обидя, но много от вас са напълно откъснати от потребителите на стоките си. Някои нямат контакт и с работниците си. Ако корпоративна Америка като цяло и по-специално Ковингтън искат да останат на върха и да вървят напред, тогава трябва да се огледат наоколо. Трябва да погледнат и назад — подчерта Шийла. — И да си припомнят времето, когато да си купиш даден продукт означаваше да купиш качество и обслужване. Припомнете си времето, когато корпорациите се грижеха за клиентите си и техните желания.

Тя отиде до големия глобус, който бе поставен в края на подиума, и го завъртя:

— Светът се стеснява. Хората вече могат да влязат в магазина и да намерят стоки, произведени на практика във всички страни по света. Конкуренцията днес е небивала.

Рандолф слушаше внимателно. Младата жена не казваше нищо кой знае колко оригинално, но той почувства, че това послание трябва да се повтаря. Онова, което бе станало в корпоративна Америка, бе пълното обезличаване. Той също имаше вина за това, както всички останали. Време беше нещата да се променят и той почувства вълнение, като си представи промените в Ковингтън, които щеше да ръководи. За пръв път от дълго време насам Рандолф предчувстваше, че ще трябва да запретне ръкави и да се хване на работа. Беше страхотно чувство, чувство на опиянение, което осъзна, че му е липсвало. Голфът си имаше място, но не беше кой знае какво в сравнение с това да си начело на огромен конгломерат.

— Все още е необходимо да се изобретяват все по-добри капани за мишки — отбеляза Шийла, — но много по-важно е как ги продаваш.

Рандолф забеляза, че административните ръководители все още слушат внимателно. Дори Уелш изглеждаше по-заинтригуван, отколкото на предишното представяне на ВИП.

— ВИП проучва своите клиенти корпорации от гледна точка на потребителите им — продължи Шийла. — Онова, което се харесва на потребителите, се харесва и на нас. Онова, което не се харесва на потребителите, ние се наемаме да открием, да разберем и да променим. Ако Ковингтън желаят да вървят към бъдещето с положителен корпоративен образ, трябва да започнете продължителен диалог с потребителите си. Трябва да се стремите потребителите ви да са щастливи. Трябва да се стремите работниците ви да се чувстват сигурни и защитени, защото работят за вас. Днес видяхте подробния ни проект как да се създаде представата, че Ковингтън интернешънъл е жизнеспособна фирма, ориентирана към потребителя. Като разглеждате доклада ни, моля ви да отделите време и да помислите както за хората — ваши клиенти или служещи, така и за планетата. Корпорациите не могат повече да заблуждават общественото мнение с ловки машинации. Ето защо нашата кампания е насочена главно към това да накара хората да разберат, че Ковингтън интернешънъл се състои от малки фирми, които проявяват загриженост.

Шийла затвори бележника си.

— Благодаря ви. Очакваме с нетърпение да работим за вас и да накараме хората да разберат, че сте загрижени на първо място за тях и планетата, а после за печалбите.

— На акционерите ни страшно ще им хареса — апострофира я Уелш.

Рандолф се намръщи. Значи Джери все пак смяташе да му прави мръсно. Изпълнителният директор отвори уста да възрази, но Шийла отвърна без колебание:

— Да, ще им хареса. След като повече хора ще купуват продуктите ви, печалбите ще нараснат и то доста. Да не би сега акционерите да са доволни? Ковингтън регистрира загуби през първото тримесечие на тази година. Дори в най-изостаналите в икономическо отношение страни хората си купуват стоки от първа необходимост. Те ще купят онова, което им предлага най-добро качество срещу парите им, но те също така искат да са сигурни, че не увреждат околната среда.

Уелш отново се обади:

— Както казвате, мис Локууд, Ковингтън понесе загуби през последното тримесечие. Какво ви кара да мислите, че като закупим вашите услуги и похарчим доста пари да внедрим вашите предложения, Ковингтън в края на краищата ще спечели от това?

— Добър въпрос, Джери — каза Рандолф, кимайки с глава. Усещаше, че е време да се направи малко на безпристрастен. Освен това бе сигурен, че Шийла ще успее да отговори задоволително на въпроса. — Какво ще отговорите на това, мис Локууд?

— Вече ви дадохме факти и цифри — пое топката Шийла. — ВИП са разработили добър план как да се създаде доверие у потребителите към многото и разнообразни продукти на Ковингтън — формулиране на нови цели, специфични мерки, които да разширят интереса ви към опазването на околната среда, създаване на доброволен комитет за сътрудничество между работодателите и служещите, центрове за вторична преработка на всичките ви продукти, дори кухни, където да раздават супа на бездомниците. Предлагаме да се създаде широка мрежа от осемстотин телефонни линии, на които потребителите да могат да говорят с експерти по различните продукти. Ковингтън ще станат известни като фирмата, която я е грижа. Нашата кампания ще се води под забележителния нов корпоративен лозунг, който Линди Фен ви представи днес. Той ще накара обществеността да гледа по нов начин на Ковингтън интернешънъл. Планът ни ще успее, ако сте готови да вложите достатъчно енергичност при прилагането му. Ковингтън трябва да се ангажира. Ключовият елемент е ангажираност.

Рандолф остана доволен от отговора й:

— Ангажираност и обединение. Толкова сме се разраснали, че вече почти не сме наясно кое какво е. Това, което казват ВИП, е напълно вярно. Няма нищо лошо в това да си голям. По дяволите, на мен ми харесва, че сме големи. Но трябва да започнем да създаваме впечатление, че се възприемаме като група малки загрижени предприятия. На мен поне идеята ми харесва.

Наоколо закимаха с глава и из цялата стая се разнесоха одобрителни забележки.

Рандолф видя как Шийла погледна към колегите си и се усмихна щастливо. Няма си на представа какъв късмет извади, помисли си той. Получаваха работата. Джери Уелш можеше да си рита срещу тях колкото си иска, но Рандолф знаеше, че той има последната дума.

— Мога ли да добавя още нещо? — попита Шийла. — ВИП ще започнат работа веднага, още щом получим одобрение и подредите по важност проектите, които днес ви представихме накратко.

— Хубаво — каза Пинкни с одобрение в гласа. — А сега, дами и господа, бихте ли последвали мис Гланц в залата за конференции, докато ние тук обсъдим доводите за и против. Струва ми се, че един час ще ни е достатъчен.

След като групата от ВИП бе изведена от залата, Рандолф стана и огледа присъстващите:

— Да чуем какво мислят всички. Джери, да започнем с теб, тъй като засега ти най-шумно изрази мнение.

— Нямам какво повече да добавя — каза Уелш. — Вече изказах съмненията си относно резултатността на кампанията на ВИП, изразена в конкретни печалби. Но като цяло тази кампания няма да ни струва бог знае колко и нищо в нея не би могло да навреди на Ковингтън. Така че, ако ти я подкрепяш, Рандолф, аз съм с теб във всяко отношение.

— Благодаря, Джери. Някой друг?

Докато слушаше другите коментари и обсъждаше приоритетните проекти с ръководните кадри на фирмата, Рандолф си мислеше, че Джери Уелш не е отстъпил.

Уелш го бе оставил да спечели този рунд, и при това твърде лесно.

Шийла, Дейвид и останалите пиеха кафе, хапваха понички и нетърпеливо чакаха. Всичко беше минало добре, но те знаеха, че в бизнеса човек никога не бива да разчита на нещо, преди да е подписано, подпечатано и платено.

Половин час по-късно телефонът в залата за конференции иззвъня. Шийла вдигна и говори с Рандолф Пинкни няколко минути.

— Добре! — обърна се към другите, след като затвори. — Те искат да заложим цялата кампания. Всичко!

После обясни, че условието е Пинкни да получава ежеседмични писмени доклади за това как се развиват нещата. ВИП трябваше да представят всички страни на кампанията, заедно с всякакви настъпили изменения на Джереми Уелш за одобрение.

— В ежедневната си работа ще поддържаме връзка с вицепрезидента по маркетинг. Дават ни офисна площ на тридесет и първия етаж, където се намират отделите им по маркетинг, връзки с обществеността и вътрешна реклама.

Представителите на ВИП се разпрегръщаха и се поздравиха взаимно.

— Купили са цялата кампания!? — Дейвид беше изумен. — Сигурен бях, не ще изберат само отделни неща.

— След цялата работа, която свършихме — заяви Бен Ловиц — щях да си направя харакири, ако не я бяха купили.

Докато останалите от групата прибираха материалите си от аудиторията, Шийла остана в залата за конференции, за да се обади на Брус и да му съобщи, че ВИП вече официално са наети от Ковингтън. Знаеше, че той ще очаква да му е благодарна до гроб и затова се постара да звучи достатъчно възторжено. Тя наистина му беше благодарна. И все пак, неприятно й беше да се чувства задължена към него. Не се знаеше кога точно ще си поиска дълга и точно каква услуга ще поиска.

Тъкмо затваряше, когато вратата се отвори и Джереми Уелш влезе в залата за конференции.

Изглеждаше изненадан, че я вижда там:

— Не очаквах, че още ще сте тук.

— Трябваше да се обадя на Брус, за да му благодаря. — Шийла взе чантата си. — Нямаше да сме тук, ако той не беше ни отворил вратите.

— А сега като сте тук? Доволна ли сте?

— Разбира се. Ковингтън е голямо предизвикателство и голяма възможност за нас. Във възторг съм — усмихна се тя. — Вижте, мистър Уелш, знам, че изпитвате съмнения по отношение на нас, но няма да ви разочароваме. Имаме страхотни идеи и страхотен екип, който да ги осъществи.

— Добре, добре, нали получихте работата. Можете да престанете с рекламата — прекъсна я Уелш, но без злоба. — И освен това, можем да преминем на първо име.

— Добре, Джереми.

— И знаете ли, грешите относно моите възражения към ВИП. Не че не вярвам, че ще свършите онова, което обещавате. Просто не смятам, че на Ковингтън им е необходим пластичен хирург. Добре сме си и така.

Шийла пое дълбоко въздух и реши да рискува и да каже каквото й тежеше:

— Джереми, ако наистина не виждаш нужда от тази кампания, ще протакаш ли прилагането на идеите ни? Защото, ако ще е така, колкото и да съм щастлива, че спечелихме тази работа, не бих искала да изгубя следващите няколко месеца от живота си в Атланта като си бия главата в стената. Или, по-точно, в небостъргач от стъкло и стомана.

— Шийла, не е нужно да заемаш отбранителна позиция — гласът му звучеше небрежно и съвсем не заплашително. — Това е животът. Трябва да умееш да избягваш ударите. Освен това Рандолф Пинкни е на ваша страна.

— Джереми, с какво ти пречат ВИП и онова, което искаме да направим за Ковингтън?

— Не е вярно. Не ми пречат. Но вие, скъпа моя, имате доста нереална представа за значението на ВИП за бъдещето на Ковингтън.

— Това, което можем да направим за имиджа на Ковингтън, е важно за бъдещето на фирмата. Затова не мога да проумея какво имаш против нас. Държа се грубо и агресивно с Дейвид и мен, когато дойдохме за първото рекламно представяне. Държеше се така, сякаш не би ни наел, дори да можехме да превръщаме слама в злато.

— Аз съм зает човек. Брус ме помоли да отделя време да ви изслушам. Изслушах ви, но това, което казахте, не ме впечатли. Аз работя с по-осезаеми неща, с продукти. Фирми като ВИП се занимават с нещо неясно. Ковингтън може да се задържи на крака без ничия помощ точно като по времето, когато Езра Ковингтън е основал фирмата през 1890 година.

— И ти не признаваш, че нещата са се променили за сто години — каза Шийла предизвикателно. — Независимо какво мислиш ти, ВИП са доказали, че получават осезаеми резултати за фирмите, с които са работили. По-силна лоялност на потребителите към техните продукти, по-ясна фирмена идентичност, по-големи печалби.

— Да, чух всичко това и преди. Слушай, Шийла, ти си умна жена. Днес изпълни залата с аплодисменти. Моля те, разбери, че не е нужно всички да те обичат. Имам да мисля за достатъчно други неща, та да се налага и да наглеждам ВИП вместо Рандолф.

— Благодаря — отвърна Шийла с нотка сарказъм в гласа. — Вероятно можем да измислим нещо, та да не се налага да се занимаваш пряко с нас.

— Не става. — Джереми енергично поклати глава. — Искам да знам от първа ръка за всяка отделна ваша измишльотина. За твое сведение, аз съм главен оперативен ръководител на фирмата. Стигнал съм дотук с работа и ще продължа да работя. Така че искам да виждам отчетите ви. Ще се срещаме, когато мога да ви отделя време. Ще одобрявам всичко, разбрано ли е?

— Напълно. Ще правим както кажеш. А сега би ли ме извинил…

— Не мисли, че съм категорично против кампанията на вашата фирма — усмихна се Уелш. — Има неща, които са разумни. Не виждам причина да се караме.

В този момент усмивката му се стори на Шийла пряма и непресторена. Той улови за малко погледа й, докато се ръкуваха. Хрумна й, че вероятно не е лош човек, а просто отдаден на фирмата си ръководител. Не виждаше бъдещето на Ковингтън от същата гледна точка като ВИП, но това не значеше непременно, че ще бъде несправедлив към тях. Разбира се, времето щеше да покаже дали беше права.

Тя се отпусна малко докато слизаше с асансьора до новите им офиси. Ако на Джереми Уелш можеше да се разчита да се държи като непредубеден професионалист, нещата щяха да потръгнат.

Като слезе при другите, се срещнаха с директора по маркетинг и асистентката му, Уийзи Хол — хората, с които трябваше да обсъждат нещата ежедневно. Те изглеждаха ентусиазирани от онова, което ВИП можеха да направят за Ковингтън. Шийла се поотпусна и започна да вярва, че наистина бяха влезли в Ковингтън.

— Всички сме развълнувани от ВИП — каза им Уийзи, след като шефът й се върна в своя офис. — Опитвахме да прокараме някои подобни идеи отвътре. Но беше невъзможно да накараш някого да те изслуша. Вероятно сме изпратили милиони писма. Това още веднъж доказва, че понякога наистина са нужни външни експерти, които да дойдат да въведат промените.

Уийзи беше дребничка брюнетка с много къса коса и съдейки по мускулестите й ръце, можеше да се предположи, че вероятно редовно тренира в гимнастическия салон на фирмата.

— Благодаря — кимна Шийла. — Надявам се, че разбирате, че ВИП не са дошли да подкопават онова, по което вече работите тук. Ние искаме да работим заедно с вас и да си поделим заслугите. Нашата кампания зависи от това как Ковингтън ще я приложат.

— Чудесно. Ще се радвам, ако мога да помогна по някакъв начин — каза Уийзи. — Ако ви трябва да научите нещо за Ковингтън, обърнете се към мен. Работя тук от девет години, дойдох направо от колежа. Аз мога да ви кажа и всичко, което ви интересува за Атланта. Най-добрите заведения, къде правят най-страхотните коктейли. Всичко наистина важно — засмя се тя. — Офисът ми е в дъното на коридора, така че просто ме викнете, ако имате нужда от мен.

Останалите от ВИП решиха да отпразнуват започването на новата работа в Ковингтън като си поръчат обяд. Шийла влезе в новия си офис, за да се обади по телефона и да изпрати факс до Лос Анджелис. Тъкмо се канеше да се обади на Том, когато Катлийн Симънс се показа на вратата и се настани доволно на ръба на бюрото й.

— Това е страхотно, Шийла — избърбори Катлийн. Тя, изглежда, си беше възвърнала предишното добро настроение. — Не мога да ти опиша колко ми харесва всичко в Атланта.

— Чудесно, радвам се, че ти харесва — усмихна се Шийла. — Докладът ти по маркетинг мина много добре. Наистина ги впечатли с проучванията на пазарните тенденции.

— Трябва да ти кажа нещо. Реших да променя живота си и да се махна от Лос Анджелис. Всъщност, настоявах да дойда на представянето, защото исках да проуча Атланта. Вече реших. Местя се тук.

— Какво? Та ти не си била тук дори двадесет и четири часа. Откъде знаеш, че би ти харесало да живееш тук? Освен това, имам нужда от теб в Лос Анджелис. Не можеш да ни зарежеш насред път и то точно когато започваме тази работа.

— Господи, Шийла, още не съм тръгнала да напускам. Просто честно те предупреждавам. Това не е прибързано решение. Мисля за това постоянно, откакто се разделихме с Хенри. След като завърша своята работа по кампанията, няма да съм ти нужна за постоянно и ще се огледам за работа тук, в Атланта.

Катлийн размаха стройните си крака от въодушевление, като ученичка:

— Знам, че е доста набързо, но Атланта просто ми действа добре. Това е промяната, от която се нуждая. А и, между нас казано, този Джереми Уелш си го бива. Защо не ми каза, че е толкова привлекателен? — тя погледна въпросително Шийла. — Или го искаш за себе си?

— Какво?

— Харесваш ли Джереми Уелш? Трябва да зная, защото в края на краищата ти го познаваш по-отдавна.

— Кати, да не си полудяла? Той е президент на тази фирма. Ние не се забъркваме с клиенти, забрави ли? Дори не зная женен ли е или не.

— Не ми изглежда женен. Не носеше халка. А и няма да бъде клиент за дълго, нито пък аз ще работя във ВИП след това.

— Добре, вземи телефонния му номер. Обади му се като се преместиш в Атланта — сряза я Шийла. — Тогава можеш да правиш каквото си искаш. Но не и преди това. Наистина говоря сериозно, Кати. Не искам да се случва нищо, което би застрашило шансовете ни да успеем с тази фирма.

— Шийла, я се светни. Приемаш ролята си на жена предприемач твърде насериозно. — Катлийн извади пакет цигари от джоба си и запали една.

— Когато си собственик на фирма, Катлийн, трябва да се отнасяш дяволски сериозно към това — отвърна Шийла. — Аз искам да успея. Зная какво искам и съм целенасочена. Ако не ти харесва, съжалявам.

— Аз съм не по-малко целенасочена от теб. Но все пак имам чувство за хумор. Добре, засега ще стоя настрана от Джереми Уелш, ако и ти не го закачаш.

— Аз ли? Аз имам Том, забрави ли?

— Вярно. Но мъжете винаги си падат по теб. Стига да намигнеш два пъти на Джереми и той е твой, а аз ще остана на сухо.

— Не е вярно! И въобще това е доста глупав разговор. Дори ако не бях обвързана с Том, Джереми не е мой тип. Нито пък твой.

— Откъде знаеш?

— Твърде е елегантен и преуспял за теб. Ти обичаш изпаднали мъже, за които можеш да полагаш майчински грижи.

— Благодаря ти, скъпа госпожо психотерапевт — наежи се Катлийн. — Ще излизам с когото реша, а пък Джереми ми харесва.

— Добре. Просто почакай докато вече не работиш за ВИП.

Катлийн погледна през рамото на Шийла към другия офис:

— Обядът пристигна. Аз съм гладна — каза тя и оправи късата си черна ленена пола.

Шийла се загледа през отворената врата как Катлийн отива при другите. Разговорът им я беше разстроил, както и новият развой на нещата. Не че обвиняваше Катлийн, че се нуждае от промяна или че смята Джереми Уелш за привлекателен. Но на Шийла не й харесваше необичайната острота, която се бе развила в характера на Катлийн през последната година.

Шийла осъзна, че вече не харесва старата си приятелка. Катлийн се беше променила. Може би и двете се бяха променили. Бяха се отчуждили. Ставаше й все по-трудно да си спомни защо въобще се бяха сприятелили някога.

Тя съзнаваше, че част от раздразнението й се дължи на факта, че беше наела Катлийн да работи за ВИП в момент, когато приятелката й беше изпаднала. Беше рискувала с Катлийн. Беше я научила на всичко, което знаеше за маркетинга и откриването на пазарните тенденции. А сега, за благодарност, Катлийн напускаше ВИП. Вярно, че тя самата на няколко пъти си бе мислила да я уволни през последната година, но с тази огромна работа в Ковингтън, ВИП се нуждаеха от целия си персонал.

Имаше още нещо, което я дразнеше, осъзна Шийла. Имаше чувството, че Катлийн й завижда, усещаше го все по-често през последните месеци.

А това я караше да се чувства неспокойна.

Глава тринадесета

Докато Шийла и ВИП се занимаваха с анализи на Ковингтън интернешънъл за провеждане на кампания за промяна на имиджа им и докато Едгар Шулц проучваше Ковингтън с оглед на възможностите за закупуването му, Р. Ч. Даймънд следваше собствения си план-график във връзка с конгломерата.

В центъра на своята империя плантацията Даймънд бей, той сложи хората си на компютрите и се зае да изучава фирмата толкова щателно, сякаш се канеше да пише дисертация за нея. Следеше отблизо и акциите, които през първите две седмици на юли се колебаеха между четиридесет и два и четиридесет и четири долара за акция.

Когато акциите на Ковингтън се котираха по четиридесет и два и три осми, Даймънд упълномощи Фиг Болтън да закупи един милион акции, за да ги прибави към двата процента във фирмата, които вече притежаваше. Беше се сдобил с първоначалния пакет съвсем случайно: той беше крупен акционер в Клиър скай кола, когато Ковингтън ги изкупиха. Акциите на Ковингтън му бяха част от плащанията.

По онова време Даймънд не се заинтересова особено от Ковингтън интернешънъл, но някакъв вътрешен глас му прошепна да задържи акциите за известно време, вместо да ги продаде. И добре че го направи, защото беше ясно, че акциите неминуемо ще се покачат, при положение че Джереми Уелш се опитваше тайничко да разпродаде Ковингтън. Освен това, Даймънд имаше и други планове. Сега с един милион акции повече, пакетът му във фирмата беше около три и половина процента.

Той вдигна телефона и се обади на Фиг, макар че беше едва пет сутринта. Когато Болтън вдигна слушалката от спалнята си в Чарлстън, Р. Ч. не си направи труда да се представи:

— Купи ми още един милион, знаеш какво — изкомандва той.

— Но те бяха на четиридесет и четири и половина при затварянето на борсата вчера — провлече Фиг сънливо. — Не искаш ли да изчакаш.

— Купувай… още щом отворят. При същите условия като предишния път.

— Чакай малко, нека да проверя нещо. — Последва продължителна пауза, която Р. Ч. нетърпеливо изчака. — Знаеш ли, Р. Ч., ако купиш още един милион, ще държиш над пет процента. Това означава, че трябва да се регистрираш в КЦК.

— Направи го. А колкото до Комисията по ценните книжа и борсовите операции, кажи им, че смятам евентуално да купувам още след време.

— Разбрано, Р. Ч. — въздъхна Фиг. — Ще се заема с това още щом стигна в офиса. Но, нали знаеш, че това е все едно да размахаш червено пред управителния съвет на фирмата. Не искаш ли да поизчакаш малко? Да видиш какво ще стане?

— Не, по дяволите! Част от удоволствието в тази игра е да предизвикваш събитията. Изчакването е за зрители, Фиги, а известно ти е, че аз съм играч. Само при мисълта какво ще стане се забавлявам както не съм се забавлявал от месеци. Всъщност, след като ме регистрираш в КЦК, ми купи още един милион… и то бързо. Ще ти се обадя. — И той затвори, без да спазва обичайните форми на учтивост.

Като свърши с това, Р. Ч. хвана отново телефона и прекара цяла сутрин да проверява многото други фирми, които притежаваше. Харесваше му да бъде прът в колелото, така държеше управителите в напрежение. Около единадесет той заряза компютъра си и слезе до басейна да поплува — това бе част от ежедневните му занимания. Преплува тридесет дължини, после поръча в кухнята да му приготвят лек обяд и се отпусна на слънце в шезлонга си. Затвори очи и се заслуша в новините по Си Ен Ен, които се чуваха откъм закрития басейн — в залата имаше телевизор.

Чу потракване на токчета през вътрешния двор, а после гласа на жена си, която го търсеше.

Шарлот се приближи и седна на края на шезлонга му. Беше облечена в светлобежов ленен костюм, допълнен от широкопола черна сламена шапка и обувки в тон.

— Изглежда не си слязла да плуваш — установи Р. Ч.

— Разбира се, че не. Дойдох само да ти кажа чао.

— Къде отиваш?

— На пазар… в Атланта. Може да остана да спя там и да отида на концерт или нещо такова. Люси от сума време ме увещава да й погостувам малко. (Люси беше по-малката сестра на Шарлот.) Наскоро прави ремонт в апартамента си и умира от нетърпение да ми го покаже.

Даймънд кимна, макар да не вярваше особено на тази история. Това бе просто още една игра, която се разиграваше в живота му:

— Добре, кажи на Били кога искаш да те вземе със самолета.

Шарлот се наведе и целуна леко Р. Ч. по челото. В отговор той изпрати въздушна целувка някъде към носа й.

— Искаш ли да ти взема нещо?

— Не — отвърна той, но после му хрумна друго. — Да, всъщност би могла. Мини през Ковингтън интернешънъл, ако не те затруднява. Срещни се с онзи Джереми Уелш лично и му кажи да ми изпрати копие от отчета за тримесечието още щом стигне до бюрото му.

— Добре, щом искаш. — Шарлот се посмути. — Не виждам защо просто не му се обадиш. Защо трябва аз да ходя?

— Просто го направи.

— Добре — въздъхна Шарлот. — Отчетът за тримесечието. Само това ли?

— Аха. Благодаря ти, миличка. Защо не поостанеш с Люси няколко дни? В момента съм зает, а зная колко обичате да пазарувате двете.

— Благодаря, Р. Ч., щом нямаш нищо против. Ще ти се обадя, за да ти кажа какво съм решила. — Тя стана да върви, после се спря. — Без малко да забравя. Рик се обажда. Снощи, след като ти си легна.

Рик беше Ричард Чарлз Даймънд младши, двадесет и осем годишният син на Р. Ч. от първия му брак.

— Какво искаше? Като че ли не зная.

— Наистина не мисля, че беше за пари. Има нова работа. Искаше да ти разкаже за това. Знаеш ли, скъпи, мисля, че би било хубаво скоро да го поканиш за уикенда, а също и Джина. Децата ти не са толкова лоши. Мисля, че не им отдаваш заслуженото.

— Те не могат да ме понасят, също като майка си. Казвал съм ти, че тя ги настрои срещу мен още когато се разведохме. Тя ги искаше. Получи ги. За мен остана само да плащам сметките и предполагам, че ще ги плащам до края на живота им — каза Р. Ч. с горчивина.

— Не си справедлив към тях — възрази меко Шарлот. — Рик те обича, а и Джина също, струва ми се. Но ти трябва да поговориш с тях. Дай им шанс. Не забравяй, че вече са големи. Време е да уредите отношенията помежду си като възрастни хора.

— Добре, майко Тереза, обади им се и ги покани. Но ще трябва ти да ги забавляваш.

— Не, ти трябва да ми обещаеш, че ще се постараеш. Няма да ги подложа още веднъж на присмеха ти. Мисля, че те имат нужда от теб, и то не само заради парите ти. Помисли за това. — Шарлот се усмихна лъчезарно. — По-добре да тръгвам. Ще ми липсваш.

— И ти на мен.

Р. Ч. се загледа след прелестната си съпруга, докато тя вървеше към къщата и се поздрави, че й е дал съвсем благовиден предлог да се види с Джереми Уелш. Обичаше да отпуска каишката й от време на време. Така изпитваше още по-голямо удоволствие, когато тя дотичаше обратно при него. Шарлот беше крайно неуверена в себе си жена. Харесваше й да се впуска в кратки любовни авантюри, но когато нещата излезеха от контрол, тя винаги изпадаше в паника и се връщаше у дома.

Шарлот, разбира се, дори и не подозираше, че Р. Ч. знае за връзките й, но той винаги бе успявал да прозре през зле скроените й оправдания. До такава степен, че вече не си правеше труда да я следи. Знаеше с кого се среща, защото името на мъжа неизменно започваше да се появява все по-често в разговорите им. Преди няколко месеца беше един приятел на брат й, състезател по поло, а преди това някакъв Антонио, с който тя и сестра й се бяха запознали на пътешествие с яхта из гръцките острови.

Шарлот притежаваше една особена странност на характера, изпитваше нужда да говори за мъжете, с които се срещаше. Изглежда не съзнаваше, че така може да направи Р. Ч. подозрителен, като че ли дори по някакъв начин искаше да получи одобрението му. Р. Ч. намираше в това особен чар и никога не я разобличаваше. Харесваше му да я остави да си мисли, че го мами безнаказано.

През последните десет дни, след празненството на Четвърти юли, името на Джереми Уелш беше започнало да се промъква съвсем небрежно в речта на Шарлот. Р. Ч. обаче не мислеше, че имат връзка. Поне засега.

След като се беше женил четири пъти, Р. Ч. знаеше точно какво е мястото на жените в живота му. Имаше нужда от тях, както за украса, така и за секс. Но би могъл да мине без всяка една от съпругите си. Ако трябваше да избира между една корпорация и една жена, винаги би избрал първото.

Все пак, не се развеждаше с Шарлот, защото тя не изискваше кой знае какво от него. През повечето време беше приятна компания, ако се изключеха честите промени в настроението. Понякога дни наред сновеше из къщата, унила и потисната, друг път избухваше или изпадаше в истерия без видима причина.

Колкото до секса, Шарлот беше кокетка, но Р. Ч. не смяташе, че тя би могла да изпита оргазъм. В леглото беше винаги вяла и отпусната. Опитвал бе какво ли не — вибратори и разни екзотични сексуални приспособления. Беше й пускал забранени видеофилми и дори бе докарвал друга жена да я загрее, но нищо не помагаше. Шарлот не отказваше да се любят и винаги безропотно се отдаваше, когато Р. Ч. имаше желание за това. Р. Ч. не смяташе, че Шарлот би го напуснала някога заради друг.

Те имаха и друга обща тайна. Всъщност, точно така се бяха запознали преди няколко години.

Той си избираше златни копчета за ръкавели от Тифани, когато забеляза едно божествено създание през няколко витрини. Тя мигновено го заплени. Когато свърши с покупката си, остана в магазина и тръгна след нея, на почтително разстояние, разбира се. Затова именно видя как един от управителите на етажа, придружен от униформен пазач, я хвана вежливо под ръка и двамата я поведоха към асансьора. Р. Ч. веднага се досети, че се беше опитала да задигне нещо от магазина. С възхищение си помисли, че подобна постъпка в Тифани бе невероятно смела или пък невероятно безразсъдна. Точно когато се качваше в асансьора заедно с придружителите си, той видя как по лицето й за миг се появи изражение на неовладян ужас.

В този момент той се влюби в тази беззащитна непозната и реши да й се притече на помощ. Взе другия асансьор и се качи направо в стаята на охраната. Обясни, че дамата е с него и е станало недоразумение. Написа още там чек за четири хиляди тридесет и пет долара плюс ДДС. След като си получи разписката за закупени предмети, Шарлот Гуолтни, както се оказа, че е името й, беше освободена и поверена на грижите му.

След това, по време на обеда, Шарлот с възмущение го убеждаваше, че наистина е станало недоразумение и тя ще заведе дело срещу магазина и ще му върне парите до стотинка. Р. Ч. бе покорен от красотата и жизнеността на Шарлот. Той дори й повярва, че наистина е станало някакво недоразумение и се почувства глупаво, задето се е хвърлил да й помага, когато всъщност не се е нуждаела от помощ.

След това започнаха да се срещат все по-често. Р. Ч. я смяташе за въплъщение на красавицата от Юга — добре образована, от добро семейство в Чарлстън — попаднала в капана на Ню Йорк, където беше дошла да работи като помощничка на известен специалист по вътрешен дизайн.

Малко след като й беше направил предложение, му се обади президентът на Тифани. Шарлот го беше направила отново. Този път, след като прибра чека, президентът тактично предложи Шарлот да се срещне с психотерапевт. Той увери Р. Ч., че ако я хванат още веднъж, ще бъде арестувана.

Същата вечер Р. Ч. открито обвини Шарлот. Тя се разплака и му призна всичко. Това било просто игра, увери го тя. Правела го в различна степен, откакто станала на десет години. Помоли го да й прости и обеща, че никога повече няма да се повтори.

— Това е просто навик — увери го тя. — Не е пристрастяване. Мога да престана.

Все пак Р. Ч. настоя Шарлот да се срещне с психиатър, специализирал по клептомания. И за всеки случай накара помощника си да се свърже с всички универсални магазини и магазини за старинни предмети, където тя обикновено пазаруваше и да открие сметки навсякъде.

От тогава, щом забележеха Шарлот в някой магазин, й даваха придружаващ продавач. Този човек дискретно следваше Шарлот от щанд на щанд и записваше всичко, което тя слагаше в пазарската си чанта от Гучи. В края на деня отчитаха сумите и ги удържаха от сметките на Р. Ч. Даймънд.

С течение на времето психиатърът помогна на Шарлот и месечните й сметки бяха само за законно закупена стока. После Шарлот и Р. Ч. се ожениха и се преместиха да живеят в плантацията Даймънд бей. След това тя прекрати терапията и бе започнала отново да краде от магазините, макар и не толкова безразсъдно като преди.

С течение на времето Р. Ч. бе започнал да подозира, че Шарлот знае, че той плаща скъпите предмети, които тя вземаше, но това беше без значение. Макар и да оставаше неизречено, то някак си ги свързваше. А и можеше да си го позволи, по дяволите.

Р. Ч. знаеше, че Шарлот има психологически проблем. Но се успокояваше, че в сравнение с проблемите на другите хора, нейният не е толкова голям. Освен това му даваше власт над нея.

Веднага щом се озова в Атланта, Шарлот взе такси от летището и отиде направо в централата на Ковингтън интернешънъл. Джереми Уелш я прие, без да я кара да чака.

Той стана от стола си и я целуна леко по бузата за добре дошла:

— Шарлот, изглеждаш чудесно, сякаш жегата изобщо не ти влияе. Заповядай, седни. Нещо за пиене?

— Малко газирана вода, ако обичаш. Изненадан ли си, че ме виждаш?

— Не можеш да си представиш. Помощникът на мъжа ти ми се обади да ми каже, че ще дойдеш. Не знаех какво да мисля, понеже се бяхме разбрали да се видим на вечеря.

Шарлот се засмя:

— Така и предположих. Казах на Р. Ч., че ще дойда тук да пазарувам и той ме помоли да мина през Ковингтън и да се срещна с теб. Толкова се изненадах, че без малко да се задавя.

Джереми отиде до бара и наля на Шарлот вода Сан Пелегрино с резенче лимон. На себе си наля чаша кафе и пусна вътре няколко бучки лед:

— Защо точно Р. Ч. те прати при мен?

— Иска да му дадеш отчета за последната четвърт още в момента, когато ти го донесат.

— Защо?

— Какво? Не зная. Не го попитах.

— Шарлот, съпругът ти е финансова акула. Трябва да ми кажеш какво е замислил.

— По дяволите, затова ли съм ти нужна? Затова ли флиртува с мен? За да ме накараш да шпионирам съпруга си? — Тя остави чашата и стана да си върви.

— Хайде, Шарлот, успокой се! Знаеш, че това не е така, нали? Нали? Той я приближи и нежно хвана ръката й в своята. Заведе я до дивана и седна до нея, като леко я прегърна през раменете. — Шарлот, исках да кажа само, че когато Р. Ч. те помоли да направиш нещо, винаги трябва да питаш защо. Той ми каза, че се интересува от Ковингтън. Сега иска последния финансов отчет. Това ми се струва подозрително.

— Е, не мисля, че е кой знае какво. Каза ми, че е зает и купува някаква друга фирма. Вероятно просто има акции на Ковингтън и иска да получи вътрешна информация как вървят нещата.

— Онова, което иска да направя, е незаконно. Не мога да му дам отчета за тримесечието, преди да го видят останалите.

— Както и да е. — Шарлот вдигна рамене. — Той ми каза да ти предам и аз ти предадох. Ще му кажа, че си отказал.

— Все още ли ще вечеряме заедно?

— Предполагам. — Джереми беше привлекателен мъж и тя се чувстваше добре с него. Дори само да усеща тежестта на ръката му върху раменете я караше да потръпва в очакване. — Но искам да си изясним едно. Никога не шпионирам съпруга си. Трябва да го знаеш отсега.

— Точно така — кимна Джереми. — Напълно те разбирам. Когато съм с теб, дори не искам да мисля за съпруга ти.

— А мислиш ли често… да се виждаш с мен? — Гласът й стана по-плътен, а тонът й съблазняващ. Нямаше търпение да отиде на вечеря и да види какво ще се случи след това.

— Зависи.

— От какво?

— От това. — Той стана и отиде до бюрото си. Отключи средното чекмедже и извади някакъв кафяв плик. Върна се при нея и й го подаде. — Погледни.

Озадачена, Шарлот взе плика и го отвори. Вътре имаше две снимки дванадесет на петнадесет сантиметра. Тя ги гледа няколко секунди докато проумее всичко:

— Откъде, по дяволите, си ги взел?

— Няма значение. Искам да зная с кого си. С кого се срещаш?

Шарлот погледна президента на Ковингтън и се опита да разбере какво става. Джереми Уелш бе също така загадъчен като съпруга й.

— Наистина искам да зная за какво е всичко това.

— Някой те е видял с друг мъж и ви е снимал. Аз искам да знам колко мъже водиш за носа наведнъж. С колко мъже спиш, освен със съпруга си? Ако изобщо спиш с него.

— Джереми, ще ти отговоря и после си тръгвам. — Шарлот бе потресена и толкова ядосана, че едва бе в състояние да мисли. — Не искам никога повече да те виждам. Никога, разбра ли?

Тя скъса снимките на две и ги хвърли в кошчето за отпадъци.

— Мъжът на снимката е Рик Даймънд, синът на Р. Ч. Моят доведен син, въпреки че сме почти на една възраст. Опитвах се да помиря бащата и сина. Те са се отчуждили отдавна. — Тя отиде до вратата. — Ето. Това е цялата истина.

— Шарлот, почакай, съжалявам.

— Така ли? Наистина би трябвало. Накарал си да ме следят, нали? Дори Р. Ч. не ме следи. Ти си гадно копеле, знаеш ли? Съжалявам, че съм те срещнала.

Шарлот направо изхвърча от Ковингтън и веднага отиде в апартамента на сестра си Люси.

Беше сломена.

Когато беше още Шарлот Гуолтни, беше сигурна в сексапила си. Можеше да накара цялата улица да се обърне, когато минаваше. Можеше да се усмихне на някой мъж и краката му да се подкосят.

Като Шарлот Даймънд имаше чувството, че красотата й е увита в груб платнен чувал за пари. Никой не искаше нея самата. Всички искаха да се докоснат до някой, свързан с Р. Ч. Тя поздрави сестра си и веднага се обади на Р. Ч.

Още щом вдигна слушалката, му каза:

— Скъпи, промених решението си. Ще се прибера още днес. Изпрати Били да ме вземе. Ще бъда на летището в седем часа.

— Добре, скъпа, всичко наред ли е?

— Разбира се. Но в Атланта е толкова горещо, а и ми липсваш.

Шарлот пое чашата джин с тоник, която Люси й беше приготвила:

— Мъже. Писна ми от тях.

Люси, която наскоро се беше развела, се усмихна:

— Напълно съм съгласна с теб. Само че ти си имаш Р. Ч. Той те обожава.

— Не. Той знае всичко за мен. Всичко. Така че, виждаш ли, не му е останало кой знае какво да обича — додаде тя. Беше й твърде тъжно, за да се разплаче.

— Хайде, Шарлот. — Люси отиде до нея и я прегърна. — Не се подценявай така. Не е хубаво за теб самата. Виж, никой брак не е напълно съвършен, но вие с Р. Ч. имате чудесен брак. Той те обича по свой начин.

— Наистина ли мислиш така, Люси?

— Сигурна съм — усмихна се сестра й.

Шарлот остана да си побъбрят два-три часа. Когато си тръгваше от апартамента на Люси, вече се чувстваше по-добре. Беше престанала да мисли за онова копеле Джереми Уелш.

Глава четиринадесета

За всеобщо удивление, Едгар Шулц бе отслабнал с близо три килограма през първата седмица от диетата си. Дължеше се предимно на загуба на вода, но при все това жена му Линдзи беше във възторг и го подкрепяше по всякакъв начин. Макар че никога не беше имала проблеми с теглото си, тя настояваше да яде същите нискомаслени и нискокалорични ястия като него, за да не страда сам. Освен това се грижеше винаги да има купички безсолни пуканки и изчистени моркови във всяка стая. Той мразеше тези позволени закуски, но ако не бяха те, би полудял напълно.

Диетата все повече го изнервяше. Не само диетата, а и това, че Линдзи си беше вкъщи и го следеше по цял ден и не му позволяваше да се промъква в кухнята и да си похапва без разрешение. Най-лошото от всичко беше, че Линдзи караше готвачът Пийт да му приготвя специални обеди в кутия, които да си взема за работа. Той се оплакваше на колегите си, че тези обеди съвсем не са нещо приятно.

Линдзи се разтревожи не на шега, когато Едгар съобщи, че ще ходи в Нови Орлеан да води майка си на обяд по случай рождения й ден.

— Не, Еди! Не можеш ли просто да изпратиш на Мойра няколко дузини рози? Знам какво ще стане като отидеш там. Ще се натъпчеш с всички онези висококалорични креолски ястия, които толкова обичаш. Ще си върнеш всеки свален грам. Ще се обадя на майка ти и ще я предупредя за диетата.

— Няма да го направиш — процеди Едгар с многозначителен тон и възможно най-леден глас. — Това е седемдесет и петият й рожден ден.

Линдзи отстъпи веднага:

— Добре, Еди, но поне се опитай да не прекаляваш. Кога ще се върнеш?

— Навреме за печените ми картофи и петте нарязани гъби — отвърна той саркастично.

На обяда в градинския салон на Къмендърс палас — моден ресторант, който бе открит в една реконструирана къща във викториански стил — стана точно онова, от което се опасяваше Линдзи. Коктейл от морски деликатеси, печена пъстърва с орехи и греховно суфле с галета за десерт. Едгар бе на седмото небе от храната, ако не от разговора.

— Почти забравих да ти кажа — сепна се Мойра Шулц. — Крейг и Сара ми се обадиха тази сутрин, за да ми съобщят хубава новина. Ще имат още едно дете.

Откакто бяха приключили с коктейлите, тя непрекъснато бърбореше за двамата му братя и семействата им. До този момент не беше изпуснала и трошица ценна информация.

— Все се чудя кога вие двамата с Линдзи ще създадете истинско семейство.

— Мамо, аз вече имам деца. — Той гледаше как сервитьорът изпразва последното бяло вино от бутилката в чашата му.

— Знам — сряза го раздразнено Мойра. — Но Линдзи никога не е имала деца. Знам, че има работата си, но всяка жена има нужда от деца, за да се чувства пълноценна. На нейната възраст… Ще прощаваш, че ви се бъркам, но времето си минава и може да стане твърде късно.

Мойра се облегна назад и огледа сина си със смръщени вежди.

— Работиш твърде много, Еди. Кога за последен път си водил Линдзи на истинска почивка? Двамата имате нужда да се усамотите за известно време на някой остров, където никой не знае телефона ви.

— Това не може да стане никога, мамо — опита се да й обясни Едгар. — Твърде много хора зависят от мен. Не мога да си позволя да бъда неоткриваем. Когато и да било.

Сякаш по поръчка, портативният телефон, който беше оставил на масата до цветята, когато сядаха да обядват, иззвъня. Обаждаше се помощникът му, Скип Нелсън. Той отговори на няколко по-съществени въпроса относно предстоящото сливане с една от неговите фирми, а после каза на Скип да насрочи нова среща с Джереми Уелш. Едгар от предпазливост не спомена името на Ковингтън интернешънъл, тъй като майка му можеше да го чуе.

— Съжалявам за прекъсването, мамо — избъбри той като затвори телефона.

— Свикнала съм.

Тя сведе поглед към изящните си ръце, които вече бяха покрити с големи и тъмни лунички, тъй наречените старчески петна, и се зае да трие със салфетката си петънцата по огромния сапфир върху пръстена, който се мъдреше на безименния пръст на дясната й ръка. Като свърши, продължи мисълта си.

— Сериозно ти говоря, Едгар. Линдзи иска да има дете. Направи й, преди да е станало късно.

— Откъде знаеш? Да не си говорила с Линдзи зад гърба ми?

— Разбрах го само като я погледнах, Еди.

Едгар реши да промени тази тема. Той поръча капучино за двамата и докато майка му поздравяваше някаква приятелка, погледна скришом часовника си, за да види колко дълго още трябва да се прави търпеливо на добър син.

Едгар обичаше майка си. Нали беше дошъл със самолет за рождения й ден. И все пак напоследък се дразнеше, като я слушаше да бърбори за останалите от семейството. Знаеше, че тя се надява да ги помири, но с някои неща човек не можеше да се примири. Не му тежеше толкова, когато успееше да получи ценна бизнес информация от семейните клюки, но днес не беше чул от нея нищо по-интригуващо.

Реши да опита още веднъж:

— Как се справя Сам? Добре ли върви бизнесът му?

— Не зная. Добре, предполагам, но той се е отдръпнал от мен, също като теб, Еди. Просто не мога да понасям това. Този ваш спор ви разяжда душите и на двамата. А и на мен ми се къса сърцето. Защо не забравите онова, което е станало тогава, каквото и да е то, и не започнете отначало?

— Мамо, престани, моля те…

— Да. И Сам все това ми повтаря. Всъщност, и него не съм го виждала много през последните няколко седмици. Прекарва все повече време в офиса си в Атланта.

— Атланта ли? — Едгар мигновено наостри уши. — И защо?

— Мисли да закрие офиса си тук и да се премести там за постоянно. Изобщо не бих могла да ти кажа какво намира в онзи град. Новият Юг — изрече тя с отвращение. — Предпочитам стария Юг, при всички положения. О, божичко, Еди, колко е часът?

За щастие се оказа, че майка му има час при фризьора си в два часа. — Той плати сметката и я придружи до колата, която чакаше отвън, Линкълн Марк VIII.

— Здравей, Графтън — поздрави Едгар стария семеен шофьор и топло стисна ръката му.

— Здравейте, мистър Еди. Наистина се радвам да ви видя. Мога ли да ви откарам до някъде?

— Да, Еди, защо не се качиш? — покани го и Мойра. — Можеш поне да прекараш още няколко минути с мен, нали?

— Не. Докторът ми нареди да вървя пеш винаги когато мога. Мисля да се поразходя малко из Гардън дистрикт преди да тръгна обратно за летището. Той целуна майка си по двете бузи преди да затвори вратата й. — Добре изглеждаш, Графтън.

— Не се оплаквам. Редовен живот, предполагам. Знаете ли, на мис Мойра й липсвате ужасно. Елате да я видите пак колкото може по-скоро, чувате ли? Тревожа се за нея. Тя не ви казва, но напоследък все по-често ходи по доктори. — Графтън работеше в семейството от почти четиридесет години, Едгар го помнеше от дете, затова си позволяваше да се изказва за семейните дела. — Сигурен ли сте, че не искате да се върна да ви взема?

— Не, Графтън, благодаря. Ще се оправя. И обещавам, че ще наглеждам мама. А ти непременно ми се обади, ако се случи нещо, което те разтревожи. По всяко време, чуваш ли? — Едгар несъзнателно бе заговорил със стария си южняшки акцент. Така ставаше всеки път щом дойдеше в Нови Орлеан за повече от два часа.

— Разбира се, мистър Еди, ще го направя.

Мойра почука на стъклото на колата:

— Ще закъснеем, Графтън. Престанете да си бъбрите двамата.

Едгар почака колата да се скрие от погледа му, спря едно такси и се отправи към следващата си среща. Тази беше тайна. Никой от колегите му нямаше телефонния номер на Мадам Лаберж, нито някой изобщо бе чувал за съществуването й. Той дори се съмняваше, че тя има телефон. Винаги се свързваше с нея чрез Зайда, икономката на семейство Шулц.

Зайда бе заклела Едгар още преди години да не казва на никого за Мадам Лаберж. Беше го предупредила, че и двамата могат да пострадат, ако някога каже на някой от семейството за вуду кралицата, както я наричаше Зайда. Ето защо никой друг не подозираше, че още от дете Едгар често бе придружавал Зайда при посещенията й при Мадам Лаберж. Но той обичаше да ходи там, беше толкова екзотично. Зайда му бе казала, че Мадам знае всичко, което би могло да се знае за заклинанията, талисманите и амулетите, и магиите, които бяха част от занаята й.

Понякога посещенията там го плашеха, например, когато се убиваха пилета, като направо им се откъсваха главите, а Мадам изпадаше в някакъв безумен див екстаз. Но Едгар винаги го бе интересувала и тъмната страна на живота в Нови Орлеан, в онази част на града, която беше сурова и тайнствена. Колкото и прагматичен да изглеждаше в бизнеса си, Едгар знаеше от първа ръка, че, както казва Хамлет на Хорацио на земята и небето има повече неща, отколкото описват философите.

Зайда никога не бе водила Сам при Мадам. Макар да бяха еднояйчни близнаци, Едгар бе разбрал от много малък, че не само е любимец на Зайда, но е и различен. Различен от брата си близнак, различен от цялото си семейство. Улавяше се, че потръпва от безогледния расизъм, който изпъстряше разговорите на масата за вечеря. Един психиатър, когото бе посещавал за малко в колежа, беше изказал предположението, че точно това е причината за наднорменото му тегло — той се опитваше да изгради защитен слой плът, за да притъпи болката, която му причиняваха необмислената жестокост и познатата южняшка предубеденост на семейството му.

Зайда сякаш винаги бе усещала тази негова черта. Тя самата бе видяла открития му жив интерес към живота и културата на цветнокожите квартали и това как лесно се сприятели с племенника й Джеймс. Разбира се, като пораснаха, различните училища и компании поохладиха сляпото им приятелство от детинство. Все пак Едгар никога не бе проявявал онази духовна нищета и тесногръдие, които бяха така присъщи на останалите от семейството му.

Едгар беше харесал Мадам Лаберж от първия път. Много му допадаха миризмите и тъмните ъгълчета, и тайнствените талисмани, които отрупваха рафтовете и масите. Допадаха му ярките бижута и екзотичната хубост на Мадам, очите й, които сякаш пазеха безброй тайни.

През годините Едгар бе видял много странни и необясними неща в апартамента на Мадам Лаберж на Саут Рампарт стрийт, странни ритуали, които трябваше да излекуват болести, да привлекат любимия или да донесат късмет в хазарта. При все това, той вярваше на вуду гадателката. Тя му бе давала добър съвет при много сделки. Дори бе предсказала срещата му с Линдзи. Мадам бе описала Линдзи съвсем точно и му беше казала, че това е жената, с която ще прекара остатъка от живота си.

Докато таксито си пробиваше път през претъпканите улички на Креолския квартал, на Едгар му се прииска да каже на шофьора да обърне и да го закара на летището. Чувстваше, че му прилошава, точно както първия път, когато беше посетил Мадам Лаберж. Големият му, доволно пълен корем къркореше от притеснение.

— Тук ли искате да отидете? — попита шофьорът с нотка на съмнение, когато спряха пред един западнал бар с поизбелял надпис, на който се четеше При Тайни.

— Да, тук е, благодаря. — Едгар подаде на шофьора двадесетдоларова банкнота. — Бихте ли дошли след час да ме откарате до летището?

— Разбира се, господине. — Онзи погледна часовника си. — Ще бъда тук точно в три.

Едгар влезе в бара. Миришеше на прокиснала бира, изветряло уиски и стари цигари. Неколцина клиенти погледнаха към него, а барманът го изгледа подозрително. Едгар бе наясно, че в този бар не влизат често добре облечени бели бизнесмени. Той продължи към дъното на помещението.

— Мога ли да ви помогна?

Не беше виждал този барман. Опита се да прозвучи възможно най-южняшки:

— Оти’ам горе.

— Очакват ли ви?

— Мадам и аз сме стари познати.

— Добре. Качвайте се — кимна барманът, явно удовлетворен от отговора.

Едгар се качи по тесните неравни стълби и почука на олющената дървена врата най-горе. Усети миризма на горящ тамян, макар в момента да не можеше да определи на какво точно му мирише.

— Аз съм, Мадам, Едгар Шулц… момчето на Зайда.

Вратата отвори височко слабо момиче на петнадесетина години. То се разсмя като го видя, пълен бял мъж, облечен в костюм на водещ моделиер:

— Влезте. Почакайте тук, в салона. Мадам ей сегичка ще дойде при вас. — Тя отново се разсмя и се изгуби по дългия коридор.

Едгар не успя да се огледа, за да види дали нещо в стаята се е променило, защото Мадам Лаберж се появи веднага. Тя беше негърка с доста светла кожа, облечена в прилепнала по тялото морава коктейлна рокля с колан в турскосиньо около кръста. По двете й ръце бяха накачени множество златни гривни. На ушите й висяха обици, направени от златни монети, а около глезена си носеше верижка, изработена от злато и полускъпоценни камъни. Въпреки това живописно одеяние, най-забележителното у нея си оставаха тъмносивите й очи и високите изсечени скули.

Едгар пое протегнатата й ръка в своята и я целуна по двете бузи.

— Мадам, изглеждаш по-красива от всякога. — Винаги го изумяваше фактът, че тя си оставаше все така привлекателна. Едгар си спомняше, че тя не беше кой знае колко млада, когато той беше дете. Сега той беше на четиридесет и четири. Значи Мадам бе поне към седемдесетгодишна.

— Благодаря ти, сладкия ми. Ами ти, я се погледни! Момчето на Зайда е пораснало. — Тя го потупа по големия корем. — Но си щастлив, това си личи. Новата ти жена явно е точно като за теб.

Едгар се усмихна:

— Така си е, Мадам. Само дето ме държи на диета.

— Пфу — каза тя и махна с ръка. — Аз да ти кажа една диета. Слушай, сега. Ще постиш един ден от седмицата, чуваш ли? И през този ден ще пиеш само сок от нар. Много сок, чуваш ли? През останалите дни ядеш каквото си искаш, но не прекалявай с мазните и сладки неща. Пий много сок от нар между отделните хранения и много вода, само изворна вода. Ще ти дам и специален чай за отслабване. Ще станеш строен като спортист за нула време.

— Обещаваш ли?

— Мадам никога не говори празни приказки.

— Ами сока от нар? — той се засмя и поклати глава. — Откъде по дяволите се купува сок от нар?

— От магазините за здравословна храна, сладкия ми. Хващам се на бас, че не си попадал на такова място. — Тя се разсмя високо и хвана ръката му. — Сега ела с мен, сладкия ми.

Заведе го в задната стая, където миризмата на тамян се усещаше по-силно. Стаята нямаше прозорци, а по четирите й стени висяха многоцветни пана. Върху завесите бяха забодени картини със светци на римокатолическата църква — свети Петър, който носи успех във финансови начинания, свети Архангел Михаил, който помага да победиш враговете си, и свети Антоан от Падуа, който носи късмет.

В единия край на стаята бе поставен малък олтар, покрит с къс алена коприна, избродирана със сърмен конец. На него горяха седем свещи в отделни свещници около една доста голяма гипсова статуетка на света Дева Мария. Край олтара бяха пръснати, привидно безредно, множество талисмани — кълбо от аметистов кварц, индиански амулети, изработени от камък, сухи цветя, малки купички с преградки, в които имаше най-различни масла и прахове, птичи пера, колиета, пискюли, стари монети, сребърен бебешки гребен, златен зъб и дори няколко сухи бисквити и една писалка.

Мадам отиде до олтара и произнесе напевно някаква молитва с много тих глас. После се обърна към Едгар:

— Сега можеш да оставиш дара си.

Едгар извади малка велурена кесийка от горното джобче на сакото си. Тази сутрин я беше напълнил, специално за случая, с новички сребърни монети от един долар, петдесет на брой. Поколеба се, после извади блокче Милки Уей от страничния си джоб — беше си го купил допълнително на летището — и го постави до кесийката от велур. Това бяха просто даровете му за олтара. На Мадам плащаше доста повече.

Мадам го погледна с блеснали очи.

— Сега ела седни на дивана до мен. Да видим какво ще кажат картите.

— Преди това бих искал да погледнеш списък на някои фирми, с които работя или смятам да работя. Кажи ми кои ти харесват.

Мадам кимна:

— Добре, сладкия ми. — Тя отиде до олтара, пъхна пръсти в едно от маслата и намаза челото си и двете си длани. — Това е маслото, което ми помага да подушвам пари.

Тя наля малко бренди в друга купичка и го запали със запалка BIC. После промърмори няколко думи, които той не разбра.

Мадам Лаберж отново се настани на дивана до Едгар. Той усети силната и доста задушлива миризма на маслото за откриване на пари. След обилния обяд, от миризмата му се догади.

Мадам си сложи чифт очила с дебели стъкла и взе червен молив в ръка:

— Готова съм.

Едгар й подаде напечатан списък и се загледа как ръката й бързо минава през имената и слага лястовичка или кръстче до всяко. Като стигна до едно име, се спря. Беше Ковингтън интернешънъл.

— Какво е това?

— Нещо, с което смятам да се заема. Защо?

— Сам ли работиш по тази сделка?

— Да, разбира се. Поне по-голямата част.

— Кажи на Мадам какво означава по-голямата част.

— Има един човек, с когото работя. Той е отвътре. Но аз давам всичките пари.

— Не мисля.

— Не мислиш, че трябва да се занимавам с Ковингтън?

— Не мисля, че ти ще дадеш всички пари. Ще имаш партньор, някой, с когото трябва да си изясните доста неща. Някой, който те кара да се тревожиш. — Тя спря и постави пръсти на третото око, точката в средата на челото й. — Ще ти трябва силен талисман за тази сделка. Трябва да внимаваш, да се пазиш. Около тази фирма се вихрят противоположни сили.

— Какви сили? Виж, Мадам, мога просто да се откажа. Още не е късно.

— Не! — Клепачите й потрепнаха. — Не можеш да се откажеш. Твърде късно е. Съдбата ти е определила да изиграеш този ход.

— Мадам, понякога ме стряскаш. — Той се опита да се изсмее, но смехът му се превърна в кашлица, докато излезе от гърлото. — Защо да не мога да се откажа?

— Защото няма да можеш, дори и да искаш… Сега ще видя какво казват картите. Може би ще научим повече, сладкия ми.

На път за Ню Йорк, докато пиеше минерална вода Евиан, седнал в самолета на авиолиниите Делта, Едгар се опита да си изясни какво точно се беше случило в апартамента на Мадам Лаберж. В момента нищо не му беше ясно, освен нещата, които беше зачеркнала от списъка му. Още утре щеше да се освободи от тях.

Обаче това за Ковингтън интернешънъл го караше да се чувства неспокоен. Мадам бе казала, че съдбата му е предопределила да влезе в играта. И то с партньор, на когото няма доверие. Но защо? Какъв смисъл имаше да започва с отворени очи обречена на провал сделка? Имаше достатъчно други сделки.

Той нямаше нужда от Ковингтън интернешънъл, нито пък му пукаше толкова много, че да продължи с плановете. Вдигна телефона и набра Скип:

— Отмени срещата с Уелш.

— Искате ли да насроча нова?

— Не.

Едгар отвори куфарчето си, за да прегледа останалите отчети, които бе взел със себе си за пътуването. В задната преграда се мъдреше голям плик с билков чай за отслабване, който Мадам му беше дала. В джобчето на сакото си усещаше изкривения корен на неизвестно за него миризливо растение, който според нея трябваше да го предпазва.

Той го извади да го разгледа. Беше голямо почти колкото две ставички на кутрето му, кафяво и набръчкано. Поднесе го към носа си. Миришеше силно на плесен и блато, миризмата му напомняше за заливите. Странно, но се почувства по-силен.

На съседната седалка пътуваше червенокоса жена, която държеше портативен компютър на коленете си и го гледаше с любопитство. Той прибра корена в джоба.

— Помни, трябва да го носиш винаги със себе си, докато вече не ти трябва — му беше казала Мадам.

— Как ще разбера кога е това?

— Ти внимавай да не го загубиш. — Тя го бе потупала по ръката, поглеждайки го разтревожено. — Подвеждала ли те е някога Мадам?

— Не, Мадам.

— Освен когато не ме слушаш. Този път ме послушай, сладкия ми. Това е талисман, който ще те предпазва. Пази го до себе си.

Едгар обеща да го пази.

Глава петнадесета

След като Шарлот Даймънд напусна кабинета му, обзета от ярост, Джереми Уелш извади скъсаните на две снимки от кошчето и ги постави обратно в средното чекмедже, където пазеше и негативите, които Брус му беше дал. Твърде рисковано беше дето й показа снимките, но просто трябваше да го направи — искаше да види реакцията й.

Джереми знаеше колко глупаво би било да започне връзка с Шарлот. Беше настоял пред Брус, че никога не би се захванал с толкова рискована любовна авантюра, но тя му се обаждаше всеки ден и го преследваше неотклонно. Шарлот беше истинска съблазнителка и той не можеше да престане да мисли за нея.

Предишния ден, след като Шарлот бе изфучала от офиса му, Брус бе проверил историята й. Тя беше казала истината или поне част от нея. Мъжът на снимката наистина беше Рик Даймънд, синът на Р. Ч. Джереми обаче не беше сигурен дали останалото е вярно — защо точно Шарлот се срещаше с доведения си син. Дали наистина искаше да постигне помирение в семейството, както твърдеше? Или спеше и със сина, освен с бащата? Все пак, на снимките държеше ръката му.

Това, разбира се, би могло да е съвсем невинен жест, но…

Искаше му се да престане да мисли за нея.

Вътрешният му телефон звънна:

— Някой си Скип Нелсън иска да говори с вас, мистър Уелш — докладва Нора. — Опитах се да разбера за какво става дума, но той настоява да говори направо с вас.

— Всичко е наред, Нора, свържи ме.

Нелсън се обаждаше да отмени срещата с Едгар Шулц, която бяха уговорили за следващия ден.

— Защо? — попита Джереми. — Какво става?

— Не зная — отвърна Нелсън. — Ед ми каза да я отменя и аз това правя.

— Не иска ли да уговорим нова?

— Не спомена нищо такова.

— По дяволите — изруга Джереми шепнешком като затваряше.

Беше един от онези дни, в които нищо не е наред. Бившата му жена, Нанси, би казала, че това се дължи на неблагоприятното разположение на планетата Меркурий или нещо от този род. Той не вярваше в подобни астрологически глупости, но все пак се зачуди защо в някои дни просто всичко върви наопаки.

Следващият, който му се обади, беше Брус:

— Имам новини за теб. — Тонът му не предвещаваше добри новини. — Р. Ч. Даймънд купува акции на Ковингтън. Вече притежава над пет процента от фирмата. Току-що се е регистрирал в КЦК и има намерение да купува още.

— По дяволите! Това не е някаква шега, нали?

— По-сериозно е, отколкото някой от нас би искал. Копелето кара по свой план. Затова не искаше да сключва сделка с теб — продължи да разсъждава Брус. — Иска да контролира проклетата фирма. И то без теб.

Това му дойде твърде много за един ден. Джереми не каза на Брус за отложената среща с Шулц. Всичките му планове за Ковингтън, всичките му планове да се включи в голямата игра, сякаш се бяха изпарили във въздуха за броени минути.

— Знаеш ли какво трябва да направиш? — посъветва го Брус. — Трябва да говориш с Пинкни и да предупредите членовете на Управителния съвет. Единственият ви шанс да се изправите срещу Даймънд е, ако се обедините. Трябва да сте готови и да го посрещнете, когато нахлуе с исканията си. Така можете да го отблъснете.

— Прав си. Ще хвана Рандолф преди да си е тръгнал. По-добре да действаме бързо.

— Искаш ли да отскоча дотам и да присъствам на срещата ви?

— Не би било зле. Ти си проучвал всичко това. Може да имаме нужда от помощта ти.

След половин час Джереми и Брус вече седяха в ъгловия, облицован с чам офис на Рандолф Пинкни и въвеждаха изпълнителния директор в ситуацията.

— Това е класическата стратегия на Даймънд — обясни Райнхарт. — Правил го е по всички щати. Купува акции и постепенно става крупен акционер. После привлича на своя страна изпълнителното ръководство и членовете на Управителния съвет, като през цялото време продължава да купува още акции. Докато се усетиш, вече притежава достатъчно акции, за да влезе в Управителния съвет и… това е! Контролира ръководството и изобщо цялата проклета фирма.

— Той е от големите финансови акули, Рандолф — подчерта Джереми. — Много пъти е успявал да измъкне обществени фирми от ръцете на неподготвени изпълнителни директори.

— Знам всичко за този тип — изсумтя Рандолф. — Но да ме вземат мътните, ако не сме готови, когато се опита да ни отмъкне Ковингтън. Нека само опита, кучият му син.

— Имам известна представа какво може да се очаква от него — вметна Брус. — И какво можем да направим, за да го спрем.

— Добре — кимна одобрително Пинкни, — да чуем.

Брус погледна записките си:

— Аз виждам нещата така. Даймънд може да купи още около два милиона акции на свободния пазар. После трябва да купува от нас. Когато направи това, струва ми се очевидно, ще се насочи към фондацията Ковингтън.

Фондацията Ковингтън беше фондация, контролирана от семейството, основана от сина на Езра Ковингтън някъде през тридесетте години. Тя беше най-големият акционер в Ковингтън интернешънъл, като притежаваше двадесет и един процента от компанията. Понастоящем фондацията гласуваше като семеен блок и се управляваше от Коуви Хилиърд, праплеменника на Езра Ковингтън, който, макар и болен, беше председател на Управителния съвет на Ковингтън интернешънъл.

Рандолф Пинкни, обаче, като далечен роднина, беше един от деветимата попечители на Фондацията.

— Коуви Хилиърд никога не би продал пакета акции на Фондацията.

— Можем ли да сме сигурни в това? — поиска да знае Брус. — За да получи акциите, Даймънд със сигурност ще предложи да ги плати доста над пазарната им цена. Какво би попречило на семейството да вземат парите и да си живеят? Никой от тях вече не е свързан с операциите на Ковингтън, с изключение на теб и стария Коуви. А след като получи инфаркт, той като че ли съвсем се е предал.

— Имаш право — въздъхна Рандолф. Последните няколко пъти, когато Коуви Хилиърд си бе направил труда да дойде на събранията на Управителния съвет, той бе присъствал там само тялом, но сякаш вече не го беше грижа какво става в Ковингтън и как е управлявана фирмата. Беше тъжна гледка. Коуви дълги години активно и енергично работеше като изпълнителен директор, а сега бе стар и болен. — Струва ми се, че единственото, което мога да направя, е да се обадя на Коуви и да му разясня всичко подробно. После ще проуча мнението на останалите попечители от семейството. Вярно, че никой от тях не участва пряко в работите на Ковингтън, но тази фирма е направила доста за тях. Мисля, че бих могъл да ги убедя, че в края на краищата за тях ще е по-добре да вървят с ръководството.

Брус кимна:

— Добре. Трябва да започнеш колкото е възможно по-скоро.

— Прав си — съгласи се Рандолф. Това щеше да му отнеме почти цяла вечер и Линда, разбира се, щеше да побеснее. Трябваше да ходят на официална вечеря в клуба. Но просто нищо не можеше да се направи. Ковингтън тръгваха на война.

Рандолф звънна на секретарката си:

— Намери ми домашните телефони на всички попечители на Фондацията, Мери Сю.

После се обърна към Джереми и Брус:

— Добре, какво друго?

— Да видим какви са възможностите. — Джереми си наля още една чаша кафе. — Засега не знаем как ще реагира Фондацията. Можем да се надяваме, че ще ни подкрепят или че поне ще съберем мнозинство. В такъв случай, Брус, какво би направил Даймънд, ако не може да получи контрол над акциите на Фондацията? Ще се върне на свободния пазар?

— Положително — каза Брус. — Ако намеренията му са наистина сериозни, ще прилапа всяка акция, която се появи на пазара. Цените им ще се качат, но какво му пука? Може да си го позволи.

— По дяволите! — възкликна Рандолф. — Това наистина кара кръвта ми да кипне. Няма да му позволя да завземе властта в тази фирма без бой. Р. Ч. Даймънд не може просто да се вмъкне тук и да ни отмъкне Ковингтън.

— Точно това е направил с много други корпорации, Рандолф. Големи корпорации, като нашата — каза Уелш, — между които Дженерал Пакинг, Фаунтин брендс и Джърси сентръл.

Рандолф се обърна към Брус:

— Е, ти си адвокат. Какво, по дяволите, можем да направим, за да се защитим?

— Познавам един страхотен спец в Ню Йорк, Бърни Злотник — каза Брус. — Двамата участвахме в издаването на Законов преглед във Вирджинския университет. Обадих му се преди да тръгна за насам и се разбрахме да поговорим рано сутринта. Нямахме време да обсъждаме подробности, но той ми даде някои идеи… специални поправки, които да приложим към корпоративните нормативни актове, тъй наречените отровни хапове. Много фирми приемат такива поправки, за да предотвратят евентуални набези.

— Звучи разумно — съгласи се Рандолф.

— Ще ви съобщя подробностите, още щом ги обсъдя с Бърни. Препоръчвам ви да го наемем да се погрижи за това.

— Наеми го — кимна Рандолф.

— Освен това — продължи Брус — има друг сценарий, който може да се разиграе. Все още не знаем какви са истинските намерения на Даймънд. Ще разберем едва когато се обърне към нас. Но трябва да сме подготвени за всичко.

— Мисля, че се досещам какво ще кажеш — обади се Джереми. — Той вероятно ще ни предложи да изкупим дела му.

— Разбира се — промърмори Рандолф с отвращение. — Учтивата формула за изнудване.

— Точно така — кимна Брус. — Ако не постигне своето, може да се опита да ни принуди да изкупим обратно пакета му акции. С голяма печалба за него, разбира се.

— Мръсникът му с мръсник! Няма да се поддадем — изръмжа Рандолф. — Не може да ни принуди.

— Но може да се опита. Засега обаче няма защо да се тревожим за това. Всичко по реда си.

Рандолф погледна часовника си. Той и Линда трябваше да са отишли в клуба преди десет минути. За щастие бе наредил на Мери Сю, ако се обади Линда, да казва, че вече е тръгнал от офиса.

— Добре. Имам си работа за цяла вечер. Нещо друго, което трябва да обсъдим сега?

Брус поклати отрицателно глава:

— Ще се свържа с теб утре сутринта, веднага щом поговоря със Злотник.

— Благодаря ви, че веднага ме уведомихте — каза Рандолф на двамата мъже. — Оценявам това.

Той се почувства по-добре отколкото се бе чувствал от месеци. Отново беше вътре в играта. Ако Линда имаше възражения, щеше да се наложи да разбере, че така стоят нещата.

Рандолф трябваше да служи на фирмата. Той и Джереми ще се преборят с онова копеле Даймънд. И ще го победят. Никой не можеше да му отнеме Ковингтън. Беше отдал живота си на тази фирма. Това беше неговата фирма.

Докато управниците на Ковингтън крояха планове как да спасят фирмата, Шийла и хората от ВИП се трудеха до късно над планове как да подобрят имиджа й. Бен Ловиц и Линди Фен щяха да хващат самолета за Лос Анжелис същата вечер и ВИП искаха заедно да уточнят стратегията и крайните срокове, преди те да заминат.

Катлийн Симънс оставаше в Атланта за няколко дни, за да намери подходящ апартамент, който да наеме от първи август. От тази дата възнамеряваше да се премести в Атланта за постоянно. Шийла не беше особено радостна от внезапните решения на Катлийн, но нищо не можеше да направи.

В девет часа Бен и Линди тръгнаха за летището, а Дейвид и Катлийн решиха да отидат на вечеря. Поканиха и Шийла да отиде с тях, но тя отказа. Каза им, че трябва да се обади на няколко места, но в действителност не беше в настроение да прекара останалата част от вечерта с Катлийн.

След като те излязоха, Шийла звънна у дома, за да поговори с Джеси.

— Здравей, мамо! — поздрави тя. — Знаеш ли, имам страхотна новина! Том ми купи далматинец! Толкова е сладък! Мъжки, само на осем седмици. Ще го нарека Лъки, като във филма. Нямам търпение да го видиш и ти.

— Е, ще го видя. Този уикенд.

— Мога ли да взема утре Лъки на училище, за да им го покажа?

— Струва ми се, че трябва да почакаш няколко дни, докато кученцето свикне с теб. Ако твърде много деца искат да си играят с него наведнъж, то може да се изплаши.

— Добре — съгласи се Джеси разочаровано. — Искаш ли да ти дам Том?

— Да, дай ми го. Ще се чуем утре, миличка.

— Здравей, Шийл — започна Том. — Как върви? Липсваш ни.

— Всичко върви добре — отвърна хладно тя.

— Хубаво. Явно Джеси ти е съобщила новината. Толкова е щастлива. Кученцето наистина е сладко.

— Том, нямаше право да купуваш кученце на Джеси, без да си ме питал. — Шийла се опитваше да говори спокойно, но беше бясна. — Никакво право! Аз съм й майка. Отишъл си и си го купил още щом си ми видял гърба.

— Хайде, Шийл, Джеси от сума време иска далматинец. Знаеш, че е така. Мислех си, че така няма да й е толкова мъчно, задето ти ще прекарваш толкова време в Атланта.

— Да си вземеш куче е голям ангажимент. Трябваше първо да ме попиташ, Том. Сега Джеси е толкова щастлива, че изобщо няма да можем да се отървем от него. Как си могъл да направиш такова нещо зад гърба ми? Как си посмял?

— Съжалявам — избъбри Том, който също бе започнал да се ядосва. — Мислех, че вече съм част от това семейство. Мислех, че ще бъдем родители заедно. Не знаех, че трябва да искам разрешение от теб за всичко. По дяволите! Джеси ще храни кучето, аз ще го разхождам. Въобще не е нужно ти да се занимаваш с него.

— Ти просто не искаш да разбереш, нали? — Шийла всеки момент щеше да се разплаче, затова затвори телефона. Човек не си купуваше куче просто защото му се приискало. Том понякога просто не мислеше какво прави. Но тя знаеше, че всъщност не е разстроена заради кучето, а поради това, че е вързана в Атланта, а животът на Джеси си вървеше и без нея. Тя самата бе взела решението, но сега съжаляваше.

Шийла грабна папката си и дамската си чанта и излезе от офиса, за да не може Том да се обади.

Когато се качи в асансьора за слизане, там вече имаше някой, но Шийла беше толкова погълната от мислите си, че изобщо не погледна към него. Тя натисна копчето за първия етаж.

— Здравей — заговори я човекът. — Работиш до късно.

— Джереми! Не те видях — възкликна Шийла стреснато.

— Не исках да те изплаша. Лош ден, а?

— О, това няма нищо общо с Ковингтън. Просто нещо лично. Малко съм разстроена.

— Аха. И аз имах отвратителен ден.

Асансьорът спря на партера и те слязоха.

— Искаш ли да хапнем нещо? — предложи Джереми. — Аз имам нужда да се разтоваря, а ти, изглежда, също.

Шийла понечи да откаже, но после помисли за другата възможност. Беше отседнала у сестра си, в къщата им за гости. Ако сега се прибереше, би трябвало да се отбие при Ели и семейството й, а никак не й се щеше.

— Да, всъщност с удоволствие.

— Ще трябва ти да караш. Колата ми не е тук. Бягам, като отивам на работа и като се прибирам.

Едва сега Шийла забеляза, че беше облечен в спортен екип, а не в костюм.

— Добре. Къде искаш да отидем?

— Какво ще кажеш за Бъкхед дайнър? Там обикновено е претъпкано, но аз познавам главния готвач.

Бъкхед дайнър беше претъпкан, точно както Джереми бе предсказал. Той обясни на Шийла, че това луксозно крайпътно заведение с блестяща фасада от неръждаема стомана и неонови светлини е включено в туристическата обиколка на града.

— Похарчили са милион и половина за ремонт на заведението — информира той докато чакаха на бара да им намерят маса.

— Страхотно е — каза Шийла. — Изобщо не прилича на местата, където ходех като малка. Сега Атланта е много по-интересен град.

— Забравих, че си от Атланта.

— Родителите ми все още живеят на две преки от тук. Измъкнах се при първа възможност.

— Разбирам. И аз напуснах дома. Алънтаун, Пенсилвания. — Джереми й подаде чаша шардоне, взе бирата си и двамата се измъкнаха от навалицата при бара.

Побъбриха малко за живота си, без да казват нещо наистина важно за себе си. После масата им беше готова, облицовано с махагон сепаре до прозореца.

— Искаш ли да ми кажеш какво те разстрои преди малко? — попита Джереми щом седнаха. — Или предпочиташ да не говориш за това?

— Изглежда дребно, но… — Шийла не можа да се сдържи и описа накратко възраженията си към това, че Том е купил далматинец на Джеси без нейно съгласие. — Знам, че ако ние двамата искаме да създадем семейство, ще трябва да деля Джеси с него, но още не съм свикнала. Откакто се е родила, винаги съм била единственият й родител.

— Къде е истинският й баща?

— Няма значение. Той не играе никаква роля в живота ни.

— Съжалявам, не исках да задавам неудобни въпроси. Но ти си права. Ако ще се омъжваш за този човек, трябва да му направиш място в живота си. Не можеш да го държиш настрана.

Шийла кимна:

— Изглежда се панирах. Бракът ме плаши.

— Аз бях женен пет години. Миналата есен се разведох. Обаче раздялата ни беше по взаимно съгласие. Нямахме деца. Струва ми се, че всъщност нямахме и нищо общо, но навремето се ожених, защото мислех, че така е редно. Бях многообещаващ млад административен кадър и изглеждаше важно да съм женен.

— Странно как нещата се оказват не такива, каквито очакваме. Всъщност ти изобщо не си такъв, за какъвто те мислех. По-достъпен си. Мислех, че си някак озлобен.

— И аз мислех така за теб. Изглеждаше ми избухлива бизнес дама, която се опитва да се докаже.

— Такава съм — засмя се Шийла.

— Вече се доказа в Ковингтън — увери я Джереми. — Рандолф е много впечатлен от теб. А моите възражения бяха по принцип, а не по вашата конкретна работа.

— Зная. Ти просто не смяташ, че имиджът на Ковингтън се нуждае от промяна.

— Всъщност това няма никакво значение.

— Защо?

— О, нищо — промърмори той. — Хайде да поръчваме. Рулото Стефани тук е чудесно. Също и сандвича със сирене на скара.

Шийла усети как Джереми се отдръпна. Сякаш искаше да й каже нещо, но размисли.

По време на вечерята си говориха за Ковингтън, но само общи неща. Шийла нахвърли още някои от идеите си, а той я слушаше с много по-голямо внимание отпреди.

— Беше дълъг ден — каза Шийла, когато свършиха ябълковия сладкиш за двама, който си поделиха. — Уморена съм.

— Ще ме откараш ли? Живея наблизо.

Донесоха чека. Джереми извади от портфейла си картата Америкън експрес. Шийла посегна към чантата си, за да плати своята част, но той я възпря.

— Аз ще платя. За сметка на Ковингтън е. Все пак говорихме по работа.

— Благодаря ти. Наистина. Чувствам се много по-добре.

Едва след като остави Джереми пред дома му, Шийла осъзна как се е променило мнението й за него през последните два часа. Той не беше лош човек и беше наистина отдаден на фирмата.

Тя реши, че все пак няма да е толкова трудно да се работи с него в Ковингтън.

II

Глава първа

Рик Даймънд смъкна гюрука на сребристото си порше, възстановен класически модел от 1955 година — същият модел, с какъвто бе катастрофирал Джеймс Дийн — и подкара от Лос Анджелис към Санта Фе. Пътят щеше да му отнеме почти четиринадесет часа. Знаеше, че би било по-разумно да вземе самолет, но имаше нужда от малко време за размисъл. Напоследък животът му бе станал твърде заплетен. Трябваше да обмисли всичко. Пътуването през пустинята щеше да му се отрази добре, въпреки голямата юлска жега.

Рик пъхна компактдиск в устройството и увеличи докрай. Дрезгавият глас на Род Стюарт изпълни колата и пространството наоколо. Той запали едно боро и отпи от студената Корона[1], която си беше купил от магазина на бензиностанцията. След като я изпи, изхвърли бутилката в безлюдната пустош на Източна Калифорния. Не обичаше да изхвърля отпадъци навън, но караше с около 180 километра в час. Ако го спряха за превишена скорост, не искаше да намерят празна бирена бутилка в колата му.

Известно време пя заедно с Род. Рядко имаше моменти, когато се чувстваше толкова добре, толкова свободен. Започваше живота си отново, слагаше ново начало. Никога вече няма да надничат през рамото му. Вече нямаше да бъде жертва. Щеше да плува заедно с големите акули и да стане като тях.

Рик беше тръгнал за дома на новия си шеф в Санта Фе, където двамата щяха ден-два да обсъждат бизнес стратегии. Това беше втората къща на шефа му. Или може би третата, или четвъртата? Знаеше само, че този човек е богат и преуспял, във всяко отношение равен на собствения му богат и преуспял баща.

Рик — Ричард Чарлз Даймънд младши — страшно мразеше своя старец. Разбираше, че това е класическа история — дете на разведени родители расте пренебрегвано от известния си баща. Но фактът, че отчуждението между него и баща му не е единствено по рода си, съвсем не намаляваше въздействието му върху живота на Рик.

На Р. Ч. явно не му пукаше особено за Рик и сестра му Джина, след като цял живот не беше им обръщал внимание. Майка им беше ги отгледала сама, след като Р. Ч. я бе напуснал. О, да, старецът винаги пращаше пари, не беше ги изоставил напълно. Но да изпраща пари съвсем не беше същото, като да прекарва времето си с тях. Да, той плащаше таксите в началното училище и колежа, но Рик бе сигурен, че баща му дори не помни деня, в който той се беше родил преди двадесет и осем години. Сигурен беше, че някоя секретарка се занимава с изпращането на картичката и чека, които получаваше всяка година за рождения си ден.

На Рик му бяха трябвали пет години психоанализа, за да признае силната омраза, която изпитваше към баща си. Преди това се бе опитвал да се самоунищожи с наркотици, защото се бе чувствал недостоен. Ако собственият му баща не го обичаше, тогава кой би го обичал? Но всичко това се бе променило. Сега той управляваше живота си. И го обичаше… жената на баща му.

Много скоро баща му ще се опомни. Р. Ч. ще трябва да разбере, че синът е по-корав от баща си. Ще бъде принуден да го приеме като равен.

Телефонът в поршето звънна и Рик вдигна слушалката:

— Да?

Беше Шарлот, неговата доведена майка и любовница:

— Здравей, опитвам се да се свържа с теб от часове и накрая се сетих за телефона на колата ти. Къде си, по дяволите?

— В момента пресичам границата между Калифорния и Аризона. Какво има?

— Р. Ч. обади ли ти се? Казах му, че имаш нова работа и искаш да говориш с него.

— Какво си намислила, Чарли? На Р. Ч. въобще не му пука. Знаеш това — каза Рик твърдо.

— Всъщност се обаждам, защото имам лоши новини. Вчера имах възможност да видя някои снимки. На нас двамата, като се държим за ръка. В онзи ресторант в Грийнвил, където се срещахме. Онзи, който мислехме, че е толкова забутан.

— По дяволите! Нали каза, че Р. Ч. никога не те следи?

— Не беше Р. Ч. Снимките ми показа един човек, когото познавам, президентът на една фирма, казва се Ковингтън.

— Джереми Уелш — досети се веднага Рик.

Той намали и отби поршето в лентата за аварийно спиране на магистралата. Трябваше му минута-две да схване всичко. Какво ставаше там?

— Добре, чакай малко, Чарли. Нещо не схванах. За какво му са на този Уелш снимки на нас двамата?

— Не знам. И аз това се чудя. Започвам да ставам параноичка.

— Разбирам какво искаш да кажеш. Но нека се върнем малко назад. Все още не разбирам как така този Уелш ти показа снимките? Р. Ч. беше ли там?

— Не. Р. Ч. не знае нищо за това. Дълга история. Джереми изглежда си пада по мен. Не ми каза откъде е взел снимките, но явно искаше да разбере кой си.

— Какво му каза?

— Истината. Казах му, че си син на Р. Ч. и не се разбираш с баща си и че аз се опитвам да ви помиря. Както си е. Просто не споменах, че ние с теб имаме връзка.

— Това ли е? Връзка? Аз те обичам, Чарли! Мислех, че си влюбена в мен.

Така е, но след като се виждаме толкова рядко, нашето би следвало да се нарече по-скоро връзка, отколкото нещо повече, не мислиш ли? И кой е виновен? Ти си зает да тичаш из цялата страна.

— Ти май също не си си губила времето, Чарли! Как би могъл Уелш да си пада по теб, ако не си му дала повод?

— Няма да удостоя това с отговор — изрече Шарлот с леден глас.

— Добре, какво стана със снимките?

— Скъсах ги и ги изхвърлих.

— Божичко, Чарли, толкова си наивна — възкликна Рик. — Ами негативите? Трябва да ги вземеш. Не можем да рискуваме Уелш да ги покаже на Р. Ч.

— Негативите? Господи, дори не бях помислила за тях. Чакай мал… — Шарлот замълча. — Р. Ч. тъкмо влиза. Ще се чуем по-късно.

Тя бързо затвори.

Рик излезе от колата да се поразкърши. Отдалечи се малко от шосето и се скри зад едни храсти да се облекчи.

— По дяволите! — изруга той на глас. Защо някои хора си живееха толкова безметежно?

За него животът ставаше все по-труден и по-труден.

В Ковингтън интернешънъл Джереми се срещна с Рандолф Пинкни и Брус Райнхарт рано сутринта, за да обсъдят стратегията си за битката и да се обадят заедно на Злотник в Ню Йорк. Адвокатът по предотвратяване на изкупуванията изглежда бе съвсем наясно с положението. Той вече пишеше черновата на предложение за поправки към фирмения правилник на Ковингтън, които правеха по-трудно, макар и не невъзможно, за Даймънд или друг да започне да се разпорежда с Управителния съвет.

Все още, обаче, не бяха се измъкнали от опасността.

Пинкни ги осведоми, че е говорил с другите осем попечители на фондацията Ковингтън. Дори бе успял да събуди известно възмущение у стария Коуви Хилиърд, като му казал за възможността Ковингтън да бъде завладян от външен човек. Други двама от представителите на семейството също бяха реагирали по този начин. Неколцина изглежда не се чувстваха обвързани с дяловете си в Ковингтън и докато им носеха печалби, не ги интересуваше откъде идват парите. Те бяха дали да се разбере, че ако Даймънд им предложеше голяма премия за техните акции, щяха да се замислят сериозно над предложението му. Това правеше четирима срещу Даймънд и четирима, които бяха склонни да обмислят евентуално негово предложение.

Деветият попечител беше Лангхорн Ковингтън, праправнука на основателя на фирмата. Ланг Ковингтън живееше в Колорадо и беше ревностен природозащитник. Той оглавяваше една фондация с идеална цел, наречена Горски пазители. Ланг бе заявил на Пинкни, че не обича финансовите акули. Той обаче не си падаше много и по корпорациите.

— Ланг казва, че той самият чувства, че може би е време да се оттегли. — Рандолф погледна бележките, които беше нахвърлял при разговора им. — Казва, че от известно време е назрявал душевен конфликт между съвестта му и семейния бизнес. Не одобрява онова, което нарича противоприродните дейности на Ковингтън.

— Чудесно — промърмори Джереми. — Не бихме ли могли да го убедим, че Ковингтън е направил огромна крачка към подобряване на екологичната си политика?

— Разбира се, можем да опитаме — съгласи се Рандолф. — Да му изпратим всичките си планове за опазване на околната среда? По дяволите, да му изпратим предложенията на ВИП. Те би трябвало да го убедят, че сме поели в правилната посока.

Уелш кимна:

— Ще накарам хората ми да ги изпратят още тази сутрин. Бих могъл да отида да се срещна с него, ако това ще е от полза.

— Предполагам, че няма да навреди, ако можеш да отделиш време — Рандолф вдигна рамене. — Така, да не забравяме, че четиримата отстъпници от семейството само са склонни да продават на Даймънд. Може в последния момент съвестта им да се пробуди.

— Да се надяваме — изсумтя Брус. — Да им изпратим и на тях последните данни за фирмата. Може би ако успеем да ги увлечем, ще се пробуди лоялността им към Ковингтън.

— Струва си да опитаме. Жалко, че нямаме фирмен химн, който да им изпеем по телефона — отбеляза саркастично Джереми.

— Струва ми се, че засега направихме всичко, което е по силите ни — обобщи Рандолф. — Господи, мразя да седя и да чакам нещо да се случи. Кога мислите, че Даймънд ще предприеме нещо?

— Чувал съм доста истории за това колко е странен — обясни Джереми. — Говори се, че е непостоянен и непредсказуем. Конкретно на въпроса ти: кой знае? Но може би има начин да научим. Жената на Даймънд.

Брус хвърли на Джереми поглед, изпълнен с тревога, но Рандолф незабавно се заинтересува:

— Какво за нея?

— Запознах се с Шарлот Даймънд и разполагам с информация за нея, така че можем да се пазарим.

— Недей, Джери — предупреди го Брус. — Ако се опиташ да я изнудваш, тя може да намеси Даймънд.

— Не, не, няма да е изнудване. Ще действам внимателно. Имайте ми доверие.

— Това не ми харесва — каза Брус.

Не съм сигурен, че и на мен ми харесва — съгласи се Рандолф. — Но, дявол да го вземе, съпругът й се кани да получи контрол над тази фирма. Струва си да се опита всичко, което би могло да го спре. Всичко. Ако, разбира се, действаш внимателно.

— Знам точно как да действам — увери ги Уелш.

Брус се върна с Джереми до офиса му, преди да тръгне за центъра на града, където се намираше адвокатската му кантора.

— Джери, това никак не ми харесва.

— Кое не ти харесва?

— Че ще изнудваш Шарлот Даймънд.

— Казах ти, ще действам така, че изобщо няма да е изнудване. Това, което аз не харесвам, е, че ще трябва да приемем поправките и цялото това сплотяване на роднините, което е в крайна сметка срещу моите интереси.

— Казах ти вече. Ако Даймънд действително реши да ни завладее, ти само ще си стоиш и ще гледаш, освен ако не си подготвен. Трябва да го разкараме, за да може ти и Шулц да започнете на чисто.

— Ако Шулц започне. Първо уговаря среща, после я отменя. Кой знае какво става в главата на този човек! По дяволите, това става доста по-сложно, отколкото съм си го представял някога.

— Хайде, Джери, никога не си си мислил, че ще е лесно. Трябва време. Много неща могат да се случат, докато се готвим за битка. Много. Запази спокойствие и просто си гледай работата както и преди. Ще ти се обадя по-късно.

След като Брус си тръгна, Джереми нареди на Нора да подготви пакет за Ланг Ковингтън, в който да сложи предложенията на Ковингтън за пречистване на реките, както и копие от предложената от ВИП кампания. После затвори вратата си, отключи средното чекмедже на бюрото си и извади снимките на Шарлот и негативите. Знаеше какво ще направи, за да я накара да му даде сведения за Р. Ч. — щеше да й предложи негативите. Можеше това да не я интересува и да му затвори телефона. Но колкото повече гледаше снимките и мислеше за обяснението й, толкова по-голямо впечатление му правеше как те с доведения й син се държаха за ръце. Ако между двамата имаше нещо, сигурен беше, че Р. Ч. ще се заинтересува от това.

Имаше обаче един малък проблем. Предишните пъти му се беше обаждала Шарлот. Не смееше да й телефонира в плантацията Даймънд бей, тъй като телефоните може би се подслушваха. Вероятността тя самата да му се обади скоро беше много малка, почти никаква.

Тогава Нора му звънна и каза, че някоя си Люси Гуолтни го търси по телефона.

— Коя е тя?

— Каза само, че имате обща приятелка.

— Добре — въздъхна Джереми. — Свържи ме.

— Мистър Уелш? Аз съм сестрата на Шарлот Даймънд. Тя иска да се срещнете отново. На четири очи.

— Кога? — попита Джереми, напълно сащисан.

— Тя ще се върне в Атланта по-късно днес. Какво ще кажете за тази вечер?

— Добре. — Той даде на Люси домашния си адрес и й каза, че Шарлот може да дойде да го види в осем часа. Прецени, че това е най-безопасното място, където можеха да се срещнат. Никой нямаше да ги зърне случайно. А знаеше, че Р. Ч. не я следи.

После се обади у дома и даде нареждания на новата си икономка англичанка, мисис Аткинс. Каза й да изстуди бутилка шампанско, да подреди студена вечеря за двама и да си вземе свободно време до сутринта.

Като свърши с това, той излезе от сградата на Ковингтън и взе такси до центъра Пийчтрис. Влезе направо в телефонна кабина и набра домашния номер на Шулц.

— Шулц слуша.

— Ед, обажда се Джери Уелш. Какво става? Отмени срещата ни.

— Джери, промених решението си.

— Имам новини за теб. Р. Ч. Даймънд купува големи дялове акции на Ковингтън.

— Вече чух.

— Няма ли да направиш нещо?

— Не. Ще оставя Даймънд да прави каквото си е намислил. Да видим какво ще стане. После може да говорим пак. — Шулц замълча за момент. — Прегледах информацията за Ковингтън, която ми изпрати. Изглежда обещаващо, но трябва да го обмисля.

— Твоя работа, но ако чакаш твърде дълго, може да не съм на разположение. — Джереми беше извънредно раздразнен. — Тази сделка е много важна за мен. Няма да си седя и да гледам как Даймънд поглъща Ковингтън.

— Спокойно, Джери, ще се чуем пак, каквото и да реша.

Джереми се качи на такси до Ковингтън и се опита да разгадае какво ставаше с Шулц. Бяха толкова близо до сделката, че вече надушваше парите.

Какво бе накарало Шулц да промени решението си?

Същата вечер в осем и десет Шарлот звънна на вратата на голямата къща стил Тюдор, където живееше Джереми. Когато той отвори вратата и я поздрави, тя се опита да прикрие тревогата си. Беше дошла за негативите, но разбираше, че трябва да се престори, че е дошла да го види.

— Здравей, Джереми. — Тя се усмихна лъчезарно. — Изглеждаш чудесно. За първи път те виждам без костюм. Харесваш ми по дънки.

— Благодаря, Шарлот. Ти пък изглеждаш направо страхотно. Както винаги.

Тя го последва в ниската дневна с тапети в приглушени тонове, на цветя и геометрични фигури, които се допълваха добре:

— Чудесна къща, но не е обзаведена както си я представях. Не е в твой стил.

— Бившата ми жена се занимаваше с това. Тя напусна Атланта след развода ни и аз купих нейния дял от къщата. Твърде е голяма за мен, но нямам време да си търся друга. Шампанско? — попита той, отивайки към барчето.

— С удоволствие.

Донесе бутилка първокласно Жозеф Перие и наля в две чаши, после седна до нея на дивана.

— Обаждането ме изненада. Мислех, че ми се сърдиш.

— Така беше — отвърна Шарлот. — Но после си припомних подробно целия разговор и разбрах колко разстроен си бил. Мислел си, че тези снимки с Рик означават, че между нас двамата има нещо. Разбирам колко уличаващи са ти се сторили, но както ти казах, са съвсем невинни. Откъде ги взе? — попита тя небрежно.

— Един човек, който се грижи за интересите ми, се натъкнал на тях. Аз ги купих от него, за да не се разпространяват.

— Наистина ли? — Стори й се искрен. Все пак не знаеше дали да му повярва. — Колко плати за тях?

— Няма значение. Защо? Да не искаш да ги купиш от мен?

— Не, съвсем не! — После се постара да се овладее. — Просто ми е неприятно, че съществуват. Толкова е долно. Не мога да повярвам, че живеем в свят, където всеки шпионира всекиго. Ужасно е. Ненавиждам това.

Тя беше превъзбудена и несъзнателно му подаде празната си чаша. Той я напълни отново.

— Съгласен съм. Но ако ти сама се поставяш в компрометиращо положение…

— Какво?! — изписка тя. После си припомни, че не може да си позволи да избухва пак.

— Искам да кажа, че на мен също ми е неприятно, че снимките съществуват — обясни Джереми. — Знам, че не би искала Р. Ч. да ги види. Би могъл да ги разтълкува погрешно, както направих и аз.

— Той ще ми повярва — каза Шарлот отбранително. — Знае, че искам отново да се сближи с децата си. През цялото време му говоря за това.

Джереми вдигна рамене:

— И така да е. Искаш ли негативите?

Шарлот не беше сигурна дали предлага да й ги даде или да й ги продаде, затова попита на свой ред.

— Защо мислиш, че ще ги искам?

— Защото си тук тази вечер. Защо иначе би дошла?

— За да те видя, разбира се.

Кичур от русата й коса падаше над очите й. Тя го отметна с върха на пръстите си и го погледна сериозно:

— Толкова добре прекарахме на Деня на независимостта, нали? Мислех, че това означава, че ще прекарваме още по-добре в бъдеще. После ти ми показа снимките и… — тя не довърши. — О, Джереми, от тогава не съм престанала да мисля за теб!

— Аз също мислих за теб — усмихна се той. — Какво ще кажеш да вечеряме? Икономката ми е приготвила студено пиле и салата. Гладна ли си?

— Не, всъщност не съм.

Той се наведе към нея и докосна устните й със своите, съвсем лекичко:

— За това ли дойде?

— Да — прошепна тя и отвърна на целувката му. Трябваше непременно да го накара да повярва, че не й пука за негативите. Ако знаеше колко са важни за нея, вероятно щеше да вдигне цената.

След първата целувка, обаче, Шарлот вече не беше толкова сигурна дали е убедила него или себе си. Самото физическо присъствие на Джереми я накара да осъзнае, че той беше много по-привлекателен и много по-зрял от Рик. Желанието, което първоначално бе изпитала към него, се пробуди с цялата си сила. Тя му прости, че й беше показал снимките. Реши, че го бе направил, защото я обича. И защото ревнува.

— Къде е Р. Ч. тази вечер? — попита той.

— У дома.

— А къде мисли, че си ти?

— У сестра ми до понеделник сутринта. Тогава ще идва в града по работа. После ще ме накара да се върна с него на острова.

— В Ковингтън ли ще идва по работа? — Джереми я целуна отново.

— Мммм. Мисля, че да. Двамата с Фиги се съвещават на четири очи от цяла седмица. — Знаеше, че Р. Ч. не би искал да казва на Джереми, но по дяволите, тези негативи й трябваха. — Можем да се видим през този уикенд, а?

— Страхувам се, че ще бъда извън града — каза той, като бавно плъзна ръка от вътрешната страна на бедрото й. — Но можем да се възползваме докрай от тази нощ.

— Да… хайде — въздъхна тя и го остави да смъкне бикините по бедрата й. — Докрай.

Почти не се наложи да я възбужда, защото тя беше готова. След няколко минути бяха вече в спалнята, голи, отдадени на сладка, непозволена страст. Джереми беше първият от мъжете, с които беше се любила през живота си, който сякаш поставяше нейните нужди над своите собствени. Бяха дотолкова в съзвучие, че първият път стана лесно, а също и вторият, и третият… Беше невероятно, диво.

Много по-късно през нощта, когато Джереми вече беше задрямал до нея, Шарлот лежеше будна и се наслаждаваше на изпитаното доволство. Щастлива беше, че снимките са ги събрали отново, че Рик беше настоявал да ги вземе. Горкичкият Рик! Шарлот знаеше, че след Джереми, доведеният й син е вече минала история.

На следващата сутрин Шарлот се събуди от аромата на силно кафе, нахлул в ноздрите й. Тя отвори очи и видя Джереми, който се усмихваше надвесен над нея. Облечен бе в спортен екип и й подаваше чаша, над която излизаше пара.

— Кафето е черно. Надявам се, че го пиеш така, защото изглежда нямам мляко.

— Черно е добре. — Тя също се усмихна в отговор и пое горещата чаша с кафе. После погледна часовника до леглото и каза: — Рано си станал.

— Трябва да отивам на работа.

— О, не, Джереми! Не можеш ли малко да позакъснееш?

— За съжаление имам делова закуска. Но ти можеш да останеш докогато искаш. Икономката ми ще дойде чак към обед.

— Ще съм си тръгнала много преди това. — Тя се поизправи и се облегна на таблата на леглото, като нарочно остави чаршафа да се смъкне и да открие гърдите й.

Той се наведе и нежно докосна с устни двете зърна:

— Моля те, разбери. Не мога да остана, но съм оставил негативите и скъсаните снимки в един плик до чантата ти.

— Негативите? — Шарлот внезапно си спомни защо всъщност беше дошла. — Колко искаш за тях?

— Нищо.

— Благодаря ти, Джереми, но как мога да съм сигурна, че не си извадил още снимки?

— Ще трябва да ми вярваш. Виж, твои са, не ми дължиш нищо.

— Благодаря ти — каза тя още веднъж, но сега вече му вярваше. — Ще ти запиша номера на сестра ми. Можеш да й предаваш съобщения за мен.

— Трябва да тръгвам вече, Шарлот. Закъснявам.

Шарлот се заслуша как стъпките му постепенно заглъхват в къщата. Надяваше се, че ще промени решението си и ще се върне, но след няколко минути чу колата му да тръгва по алеята.

С въздишка на разочарование тя се измъкна от леглото и влезе в банята. Изми зъбите си с четката на Джереми, после взе душ като натърка хубаво цялото си тяло със сапуна му с дъх на сандалово дърво, за да запази мириса му върху себе си през целия ден. Използва и дезодоранта му, който откри в аптечката, и бързо се облече.

Време беше да си върви, но някак си не й се тръгваше. Страхуваше се, че ако излезе, ще изгуби топлото усещане на доволство. Започна безцелно да отваря чекмеджета и да разглежда нещата на Джереми, чорапите му, ризите му, вратовръзките и копчетата за ръкавели. Имаше чифт копчета от чисто сребро във формата на стари американски коли, нещо като форд. Бяха просто прелестни и много вероятно Джереми сам си ги беше купувал. Сигурна беше, че бившата му жена никога не би му взела нещо подобно. Шарлот ги взе да ги разгледа по-отблизо.

В дневната провери плика, за да се увери, че вътре са както снимките, така и негативите. Слагайки пакета в чантата си, осъзна, че все още държи копчетата. Разтвори пръстите си и ги остави да паднат в чантата й. Сега всеки път, когато ги погледнеше, щеше да си спомня за нощта, прекарана с Джереми.

[1] Марка бира. — Б.пр. ↑

Глава втора

— Добро утро, Рандолф. — Джереми влезе в офиса на изпълнителния директор и си наля чаша кафе, преди да седне.

— Добрутро, Джери. — Пинкни вдигна поглед от купчината писма, които разписваше. — Какво има? Научи ли нещо?

— Даймънд ще бъде в Атланта в понеделник. Знам го от съвсем сигурно място.

Рандолф се ухили широко:

— Джери, негодник такъв, свършил си добра работа.

— Благодаря. Освен това говорих с Лангхорн Ковингтън. Утре летя за Колорадо, за да се срещна с него. Не съм сигурен, че можем да го спечелим за каузата, но мисля, че си струва да се опита.

— Съгласен съм — кимна Рандолф. — Знаеш ли, мисля, че ще е добра идея да извикаме и сър Виктор за срещата с Даймънд.

Сър Виктор Никълсън оглавяваше международните операции на Ковингтън с център Лондон. Той, Пинкни и Уелш заемаха трите най-високи административни поста във фирмата.

— Ако сър Виктор е тук, когато Даймънд удари, ще представляваме силен фронт.

— Добра идея. Да се свържа ли с него или искаш ти да се заемеш с това?

— Аз ще се погрижа.

Сър Виктор Никълсън лежеше върху масивното легло с балдахин в имперски стил. Огромното му голо тяло лъщеше от пот. Беше се отпуснал и почти беше задрямал, докато чакаше Анабел да донесе маслото за масаж. Освен че беше страхотна в леглото, любовницата му беше и страхотна в масажите. Всъщност, точно това бе занятието й преди сър Виктор да я подмами да зареже работа, като й нае апартамент в Бийчъм плейс, който споделяше винаги, когато можеше. Сексът с Анабел беше страхотен, но щом свършеха и тя се захванеше да разтрива тялото му, сър Виктор започваше да се чуди кое от уменията й предпочиташе.

— Виктор, скъпи — каза Анабел, — вкъщи ли се прибираш след това? Маслото без аромат ли да използвам?

— Няма значение — отговори той сънливо. — Керълайн замина извън града за тази вечер. Аз трябва да се връщам в офиса.

Ан излезе от банята. Беше увила хавлия около тънкото си кръстче, но тя не се затваряше плътно:

— Искаш да кажеш, че Керълайн е извън града, а ти няма да останеш?

— Бизнес, скъпа моя. Клиенти от Брюксел. Трябва да ги заведа на вечеря — обясни. — Може би ще се върна по-късно.

— Защо да не мога да дойда с теб? Не сме излизали заедно от сума време. Откакто ме докара в този апартамент, ме превърна в истинска затворничка.

— Затворниците не могат да излизат — поправи я сър Виктор. — Ти не си затворничка, ти си моя метреса…

— Предпочитам да ме наричаш компаньонка.

— … и да си вкъщи, когато дойда, влиза в служебните ти задължения.

— Когато започнахме да се срещаме ме извеждаше — изхленчи Анабел. — Виктор, наистина скучая. Не си спомням скуката да е влизала в служебните ми задължения.

Той се обърна по гръб и се втренчи в нея. Беше доста хубавичка, с естествено розовото си лице и тъмна кестенява коса.

— Не искам да те дразня, скъпа моя, но е невъзможно да те взема с мен довечера. Един от колегите от Брюксел познава жена ми. Би било, меко казано, неудобно. Сега можем ли да продължим с масажа? Става късно.

— Масажирай се сам, Виктор — сопна се тя. — Съгласих се на условията ти, защото те обичам. Но нямам намерение да остана твоя проклета компаньонка, ако очакваш от мен да си пропилея живота в тази златна клетка. В живота има по-важни неща от това да седя и да те чакам. Моля те, Виктор! Нека започна отново да работя. Така ще има с кого да си говоря през деня.

— Не. Ако ходиш на работа, няма да си тук, когато съм свободен.

— Това съвсем не е разумен довод.

Телефонът звънна, но Анабел не му обърна внимание. Продължи да стои и да го гледа изпепеляващо, като очакваше той да отстъпи.

— Ще вдигнеш ли проклетия телефон, а? Сигурно е за мен.

Личният помощник на сър Виктор, Иън Макинтаър, знаеше наизуст телефонния номер на Анабел, но му беше наредено да се обажда в апартамента й само по спешни дела.

— Ти го вдигни! — Тя се обърна и влезе в банята, като хлопна вратата след себе си.

С въздишка на раздразнение той вдигна телефона:

— Да, Иън?

Изслуша съобщението, което Иън му предаде. Наистина беше спешно и сър Виктор не се зарадва на новините.

— Добре тогава. Обади се на Пинкни и му кажи, че ще бъда там — нареди той. — Освен това, Иън, ще взема Конкорд за Ню Йорк в събота. Моля те, запази две места, апартамент в хотел Карлайл и ранен полет до Атланта в понеделник сутринта.

Сър Виктор отиде до банята и почука на вратата:

— Анабел, излез от там. Имам изненада за теб.

След малко вратата се открехна леко и тя го погледна подозрително:

— Каква изненада?

— В понеделник имам работа в Атланта. Реших, че можем да отидем по-рано и да прекараме уикенда в Ню Йорк.

Очите на Анабел се разтвориха широко и тя радостно се засмя:

— Наистина ли, Виктор? Никога досега не съм била в Щатите.

— Наистина, мила. А сега какво ще кажеш за масажа ми?

Шийла прекара вечерта с трите деца на семейство Райнхарт. Сестра й Ели беше отишла в Савана с колата и щеше да спи там, за да бъде с някаква нейна приятелка, която щяха да я оперират на сутринта. Брус, както винаги, работеше до късно.

След вечеря Шийла игра на Монопол с Ани и Уил, докато бавачката приспиваше петгодишния Тими. После направиха пуканки и гледаха на видео филм за Батман. Когато филмът свърши, беше малко след десет и Шийла беше уморена. Изпрати Ани и Уил да си лягат и прекоси задния двор, за да отиде до къщата за гости, където я бяха настанили.

Шийла обичаше да бъде само с племенниците си, без Ели и Брус, само че след това Джеси й липсваше още повече. Том също й липсваше. Беше му се извинила, задето се разстрои заради далматинеца, но все още си говореха малко напрегнато, когато му се обаждаше по телефона. Поне наближаваше уикендът и можеше да вземе самолета за Лос Анджелис и да му се извини лично.

Нощта беше гореща, но Шийла изключи климатика в къщата за гости. Отвори прозореца и пое дълбоко въздух. Тежкият, опияняващ аромат на цъфналите магнолии беше единственото, което някога обичаше през горещите летни нощи на Юга.

Напълни ваната със студена вода и тъкмо се канеше да влезе в нея, когато телефонът иззвъня.

— Тъкмо се канех да влизам във ваната — каза тя на Катлийн Симънс. — Не може ли да ти се обадя или да почака до сутринта? Ще идваш на работа, нали?

Катлийн си беше взела свободни дни, за да си търси апартамент и Шийла не беше я виждала през последните два дни.

— Исках да ти кажа, че си намерих страхотен апартамент. Утре ще работя, а след това се връщам в Лос Анджелис, за да се заема с преустройване на живота си.

— Добре. — Шийла копнееше да стигне до ваната. — Ще се видим утре сутрин.

— Чакай, Шийла — продължи Катлийн. — Има нещо, за което искам да поговоря с теб. Нещо, за което не искам да говорим в офиса… Дейвид може да ни чуе.

Шийла седна на леглото. Явно ваната трябваше да почака:

— И какво е то?

— Знаеш много добре какво ще кажа.

— Не, не мисля, че знам — отвърна тя нетърпеливо.

— Джереми Уелш. — В гласа на Катлийн изведнъж се появи нотка на враждебност.

— Какво за него?

— Говоря за теб и Джереми. Говоря за това, че двамата с него вечеряхте в Бъкхед дайнър онзи ден. Не го отричай, защото аз бях там и ви видях.

— Не смятах да го отричам — отвърна Шийла объркана. — Какъв е проблемът?

— Дейвид и аз вечеряхме на барплота. Вие с Джереми бяхте от другата страна на залата. Твърде погълнати един от друг, за да забележите някого. Дейвид не ви видя, но аз да.

— Това е нелепо. С Джереми говорихме по работа. Съвсем не сме били погълнати един от друг.

— С Дейвид те поканихме да вечеряш с нас, а ти каза, че трябва да телефонираш — продължи Катлийн гневно, с обвинителен глас. — След половин час беше там с Джереми. Ти си една двулична кучка, знаеш ли? Вече имаш един мъж в живота си. Освен това си лъжкиня. Каза ми, че не се интересуваш от Джереми.

— Катлийн, да не си пила?

— Точно така, опитай се да смениш темата. Но искам да знаеш, че аз знам. Не се обвързваме с клиенти, забрави ли? — изимитира я тя.

Шийла се опитваше да запази спокойствие, но това вече беше прекалено:

— Катлийн, само се чуй. Правиш от мухата слон. Беше просто импровизирана делова вечеря. Нищо повече.

— Да, разбира се — отвърна Катлийн саркастично. — Щом ти го казваш.

— Знаеш ли, струва ми се, че трябва да си потърсиш психоаналитик. Ако си нямаш друга работа, освен да седиш и да си измисляш лъжи за мен, явно си много нещастна. Опитах се да ти бъда добра приятелка, но през последната година ми беше все по-трудно. — Шийла млъкна и се опита да се успокои. — И още нещо. Този твой план да се преместиш в Атланта е направо абсурден. Мислиш си, че можеш да избягаш от проблемите си, но те ще се преместят заедно с теб. Ядосана си на Хенри, че те е напуснал. Ядосана си на мен, защото имам Том и съм доволна от живота си. Ревността ти е съвсем безпричинна и ако не поработиш сериозно върху себе си, тази ревност ще те погуби.

Катлийн мълчеше от другата страна. Няколко мига никоя от двете не проговори.

— Слушай, Катлийн, казвам ти го за твое добро, като приятелка. Наистина трябва да потърсиш помощ. Трябва да си изясниш проблемите. Трябва да погледнеш навътре в себе си.

— А ти трябва да се вгледаш в себе си, Шийла. И ти не си чак толкова щастлива. Защо иначе би хукнала след Джереми, щом вече си имаш някого? Но все пак няма да го имаш. Никога.

— Престани! — изкрещя Шийла в слушалката. — Не съм го искала. И не желая да продължавам този разговор. Лека нощ. — Тя затвори и откачи слушалката, за да не може Катлийн да се обади отново.

Пъхна се във ваната и се опита да се отпусне, но не можеше да престане да мисли за Катлийн. Не след дълго, обаче, на замрежената врата на къщата за гости се почука:

— Шийла? Аз съм, Брус.

— О, по дяволите — измърмори Шийла през зъби. Зет й беше последният човек, с който й се занимаваше в момента. — Един момент.

Тя бързо се изтри, облече хавлиен халат и отиде до мрежестата врата, но не я отключи.

— Здравей, Брус. Какво има?

— Видях, че свети. Няма ли да ме поканиш?

— Готвя се да си лягам.

— Нося наистина превъзходен коняк — той вдигна бутилка запазена марка Лафит-Ротшилд, за да й я покаже — и две чаши. Не искаш ли да пийнеш с мен? Беше дълъг ден.

— Страхувам се, че не, Брус. Късно е.

— Страх те е, че ще се възползвам от отсъствието на Ели?

Точно така си мислеше, но се усмихна и каза:

— Не, просто съм изморена.

Брус я погледна през мрежата и също се усмихна. Шийла си помисли, че и той изглежда уморен.

— Значи ще трябва да си пия сам.

— Съжалявам. Лека нощ.

Той тръгна обратно през двора и изчезна в кухнята. Тя затвори вратата на къщата за гости и заключи. Брус поне не прекали, помисли си. Беше благодарна и за това. Последното, което й трябваше, беше сцена със зет й.

На следващата сутрин в Ковингтън Шийла и Дейвид обсъждаха идеи за програмата в полза на служещите. Прилагаха метода на мозъчна атака, когато се появи Катлийн, с повече от час закъснение. Тя ги поздрави студено и веднага се пъхна в един от съседните офиси, които Ковингтън бяха отделили на ВИП.

— Олеле — каза Дейвид, когато Катлийн мина край тях. — Това преднамерено ли беше или просто не се радваше да ни види?

Шийла се усмихна и поклати глава. Ако Катлийн не променеше отношението си, щеше да се наложи да я освободи, преди да са приключили работата в Ковингтън. Това би означавало допълнително натоварване за останалите, но беше за предпочитане пред това да се разправят с променливите настроения на Катлийн.

Телефонът в офиса на Шийла звънна и тя отиде да го вдигне. Обаждаше се Джереми Уелш:

— Шийла, вие с Дейвид утре тръгвате за Лос Анджелис, нали?

— Само аз. Дейвид остава през уикенда.

— Чудех се дали не искаш да се възползваш от самолета на фирмата. Трябва да отида в Колорадо, за да се срещна с един от нашите попечители. Той е голям природозащитник. Изпратих му предложението на ВИП за промяна на имиджа и е много впечатлен. Бих искал да присъстваш на срещата, за да отговориш на въпросите му. После пилотът може да те откара до Лос Анджелис, докато аз обсъждам другите неща с него.

— Разбира се, Джереми — съгласи се Шийла. — С удоволствие. Така щеше да пристигне в Лос Анджелис по-късно, но какво да се прави, това беше по работа, а и щеше да пътува безплатно.

— Чудесно. Чакай ме във фоайето в един и ще отидем заедно до летището.

— Какво става? — Катлийн влезе само секунда след като Шийла бе затворила телефона. — Чух те да говориш с Джереми.

— Нищо не става. — Дейвид работеше в съседната стая, затова Шийла отиде да затвори вратата. — Седни. Трябва да поговорим.

— Ще стоя права, благодаря. — Катлийн дръпна от цигарата си и я изгледа предизвикателно.

— Така не може да продължава. Подслушваш телефонните ми разговори, обвиняваш ме, че между мен и Джереми има нещо, когато това не е вярно. Не мога да работя с теб, ако продължаваш да се държиш така, Катлийн.

— Уволняваш ли ме?

— Мисля да смятаме това за предупреждение. Или се стегни, или…

— Или какво?

— Или си вземи малко отпуска. Остани в Лос Анджелис и обмисли всичко. Не се хвърляй да се местиш в Атланта толкова внезапно. Обмисли всички възможности — посъветва я Шийла. — После, ако решиш да се местиш, добре. Ще знаеш, че решението ти е правилно, защото няма да е прибързано.

— Точно това искаш. Да ме изпратиш на няколко хиляди мили от Джереми. Каква подла кучка си!

— Добре, край! Изтърпях колкото можах! Опитах се да бъда разумна, но ти отказваш да разбереш. Уволнена си, Катлийн. Давам ти заплатата за два месеца, за да ти помогна с преместването в Атланта, докато си намериш друга работа.

Катлийн я погледна с отвращение:

— Точно това си целяла през цялото време. Винаги си се дразнела, че работя във ВИП. От месеци искаш да ме уволниш.

— Знаеш, че това не е вярно. Преди работеше чудесно за ВИП. Беше истинска опора за фирмата, но се промени. Повярвай ми, много ми е неприятно, че трябва да се разделим по този начин, но вече не можем да работим заедно.

Катлийн изгаси цигарата си в бюрото на Шийла вместо в пепелника:

— Заплата за два месеца е твърде малко.

— Това е неимоверно щедро, Катлийн, а освен това с всичко, което ВИП може да си позволи. Правя го само заради някогашното ни приятелство.

— Мислиш си, че ще се отървеш от мен, но няма да стане. Ще си направя собствена фирма тук, в Атланта — заплаши Катлийн. — Ще се съревновавам с теб за всяка работа, за която кандидатстваш. Ще ти натрия носа.

— Забрави за двата месеца обезщетение. — Шийла беше бясна, но не повиши глас. — Ще ти дам стандартните две седмици плюс парите за отпуската, която не си използвала. А сега се разкарай оттук.

— С удоволствие.

Шийла продължи да седи мълчаливо до бюрото си и се опита да се успокои. Противно й беше, че прекрати отношенията си с Катлийн по такъв неприятен начин, но не й беше останал друг избор. В края на краищата, Катлийн бе отишла твърде далеч.

Тя се надяваше, че са приключили веднъж завинаги, но като познаваше Катлийн, беше сигурна, че това още не е краят.

Глава трета

Джереми закъсняваше. Беше преровил чекмеджето си, за да търси чифт сребърни копчета за ръкавели, онези с форма на стари пикапи. Той рядко ги слагаше, но бе помислил, че биха били подходящи в чест на това пътуване на Запад и срещата му с Лангхорн Ковингтън. Не можеше обаче да ги намери никъде, затова си сложи чифт златни с тюркоази.

Отиде в кухнята, където наетата преди две седмици икономка пиеше чай Ърл Грей и четеше Атланта джърнъл — конститюшън.

— Мисис Аткинс, не мога да открия чифт копчета за ръкавели. Сребърни, с форма на стар модел Форд.

Възрастната англичанка вдигна поглед от вестника:

— Сигурна съм, че не съм ги виждала, мистър Уелш.

— Бяха в чекмеджето при другите.

— Съжалявам, мистър Уелш, ще ги потърся като почиствам днес. Може би са паднали зад нещо.

— Може би. — Не й вярваше. Тя беше единственият човек, който влизаше в къщата, освен него. Ще трябва да я наблюдава по-внимателно. Ако още нещо изчезнеше, ще я освободи. — Добре, аз тръгвам. Ще закъснея.

— Приятно пътуване, мистър Уелш.

Реактивният Gudfsteam G-4 на Ковингтън интернешънъл за двадесет и един милиона долара прелетя ниско над назъбените върхове на Скалистите планини, направи завой и кацна на частна площадка в Южно Колорадо. Самият Лангхорн Ковингтън посрещна Джереми и Шийла и ги отведе до изпръскания с кал джип. Праправнукът на основателя на Ковингтън беше малко над петдесетте и носеше стари дънки и карирана риза от Ралф Лорен. Няколкодневна брада красеше приятно загорялото му лице, а черната му, тук-там посребряла коса стигаше до раменете.

Отзад в колата седяха три големи кучета, немска овчарка и два пойнтера, които радостно се разлаяха, щом го видяха.

— Съжалявам за бъркотията — каза Ковингтън и разчисти няколко огромни купчини писма от задната седалка, за да може Шийла да седне.

Закопчаха коланите и потеглиха по неравен, черен път към ранчото на Ковингтън, което се намираше на около петнадесет минути път от там. Беше слънчев следобед и гледката беше просто изумителна. След като минаха през портите на ранчото Съркъл С, продължиха още десетина минути край доста големи езерца, потоци и водопади.

— Ранчото ви е направо огромно — обади се Шийла.

— Около сто хиляди акра — отвърна Ланг Ковингтън. — Изглежда по-голямо, защото отвсякъде е оградено от национални гори.

Шийла никога не беше виждала толкова красиво място. Наоколо им се простираха километри земя, някъде гориста, някъде открита, цялата леко хълмиста и зелена, оградена от Скалистите планини. Явно беше, че ранчото е действащо. Тук-там пасяха млечни крави, огромни полета бяха засети с царевица и разни зеленчуци.

— Тук всичко отглеждаме органично. Започнахме също да отглеждаме марули и домати безпочвено, във вода. Ще ви покажа, преди да тръгнете. Ако това ви интересува…

— Много — отвърна Джереми с неубедителен ентусиазъм, който накара Шийла да се засмее.

Спряха пред къщата, широка, двуетажна дървена постройка с широка веранда отпред, кацнала на зелен хълм и оградена с поляна от пъстри диворастящи цветя.

— Заповядайте в библиотеката. — Ковингтън ги поведе през огромната дневна с таван от дървени греди.

— Рейвън — извика той на някого, когото не можеха да видят, — донеси ни кафе, минерална вода и нещо за ядене.

В разхвърляната библиотека отново се наложи да разчиства книги и списания от столовете, за да могат Шийла и Джереми да седнат. Красива индианка на средна възраст, от племето навахо, донесе напитките и купа питки от царевично брашно и гуокъмоле[1], които постави на бюрото.

— Благодаря ти, Рейвън. — Ковингтън се настани зад огромното орехово бюро и качи краката си отгоре. Индианката му се усмихна и излезе.

— И така, Джереми — започна Ланг. — Знам защо си тук, но не знам защо си си направил труда да идваш. Мислех, че съм изразил съвсем ясно мнението си като говорих с Рандолф миналия ден.

— Наистина — кимна Джереми. — Разбирам твоите противоречиви чувства. Не мога да те виня за това, че смяташ да изтеглиш парите си от Ковингтън, но сега не е подходящият момент да го направиш.

— Може би. — Ланг погледна към Шийла. — А вие защо сте тук?

— Джереми сметна, че ще е от полза, ако отговоря на евентуалните ви въпроси за новия имидж на Ковингтън, върху който работим. Мога да ви разясня какво ще предприемат Ковингтън, за да станат по-малко опасни за околната среда.

— Изпратих ти предложението, което фирмата на Шийла, ВИП, разработи — напомни му Джереми. — Те подготвят голям проект за нас.

Ковингтън погледна отново към Шийла:

— Повечето от предложенията ви ми харесаха. Само че не отивате достатъчно далеч.

— Ако говорим откровено, опитвахме се да получим работата — усмихна се Шийла.

Ковингтън се ухили:

— Имате право.

— Имахме си работа с огромна корпорация, както сам добре знаете — продължи Шийла. — Не можехме да предложим радикална промяна на Ковингтън, защото знаехме, че няма да имаме никакъв шанс за финансирането й. Трябва да започнем с малки стъпки и постепенно да ги увеличаваме.

— Пфу! Нали видяхте всички тези дървета по пътя насам? — каза предизвикателно Ковингтън. — Изглеждат много, нали? Хиляди и хиляди акри. Понеже някъде по света все още има много дървета, хората сякаш не вярват, че те могат да свършат. И то в не много далечно бъдеше. Нали разбирате за какво говоря, млада госпожо?

— Да, сър, разбирам.

— Дървета. — Ковингтън насочи вниманието си към Джереми. — Те не са просто безсмислен лукс или пък суровина. Те са убежище на застрашени видове. Те поглъщат въглеродния двуокис, който превръща планетата ни в гадна оранжерия. По дяволите, та те произвеждат кислорода, който дишаме. Ако няма дървета, няма да има и хора.

— Напълно си прав, Ланг.

Шийла погледна към Джереми, отново развеселена от привидната му загриженост.

— Затова създадох Горски пазители — продължи Ковингтън. — За съжаление корпорации като тази, която принадлежи на семейството ми, ни тласкат към пълен провал.

— Би трябвало да разбираш, Ланг — прекъсна го Джереми, — че ако останеш свързан с Ковингтън, би могъл да влияеш върху природозащитната ни политика.

— Опитах се да остана вътре. Опитах се да говоря с Коуви Хилиърд, когато той беше изпълнителен директор. Той не искаше да ме послуша и не вярваше на нищо, което му казвах.

— Ковингтън вече засажда всички гори, които изсича. А и както знаеш, Коуви вече не е активно действащо лице във фирмата — добави Джереми. — Рандолф и аз сме новото бъдеще на Ковингтън. Наистина са били допуснати грешки, аз самият с готовност го признавам. Но грешките ще бъдат поправени. Работим върху това.

— От собствен опит знам — отбеляза Ковингтън, — че големите корпорации лъжат, че се опитват да опазват околната среда. Точно като проклетото правителство. Печалбите стоят над всичко.

— Джереми не лъже за това — обади се Шийла. — Управата на Ковингтън е загрижена. Затова ни наеха да променим имиджа на фирмата. Трябва да дойдете в Атланта и да видите отблизо какво правим. Можете да окажете действително влияние, тъй като това е фирмата на семейството ви. Може би да се разправяте с корпоративна Америка по принцип е трудно, но в Ковингтън вие бихте могли наистина да промените нещо.

— Изразено по този начин, обвързването със семейната фирма започва да звучи привлекателно. — Ланг се обърна отново към Джереми. — Предупреждавам те, обаче, че ако дойда в Атланта, ще се наложи да изслушате предложенията ми. Някои от тях са доста радикални. Не искам само да се съгласявате с мен на думи. Защото ако стане така, ще се върна в ранчото и ще продам акциите си на първия, който поиска да ги купи.

— Можем да работим заедно, Ланг. Сигурен съм — увери го Джереми.

— Знаеш ли — обърна се Шийла към Джереми. — Фирмата би получила широка гласност, ако се свърже по-дейно с Горски пазители.

— Тази дама ми харесва — каза Ковингтън. — Но знаеш ли какво не ми харесва. Лъскавият самолет, с който пристигнахте. Той е чисто пилеене на пари и на гориво. Точно тази разточителност е основният проблем на Америка.

— Въздушният флот на Ковингтън наистина е твърде голям — съгласи се Джереми. — Коуви Хилиърд ги поръча. Но през следващата година предстои доста съкращаване на разходите. Ако успея да убедя Рандолф, смятам да продадем повечето от тях. Нищо не пречи да се лети с втора класа, освен при извънредни случаи като този.

Още час и половина обсъждаха плановете на Ковингтън за бъдещето. Когато Шийла спомена, че трябва да тръгва за Лос Анджелис, Ланг Ковингтън се опита да я разубеди.

— Останете да вечеряте с нас — предложи той. — Прясна пъстърва, уловена направо от някой поток в ранчото, и екологично чисти зеленчуци. Рейвън е най-добрата готвачка в тази част на света.

— Благодаря, Ланг, но дъщеря ми ще бъде безкрайно опечалена, ако не съм вкъщи преди да си легне.

— Разбирам — той се усмихна и топло стисна ръката й. — Едно от момчетата ще те закара до самолетната площадка. Надявам се да се видим скоро в Атланта.

Вече навън, след като Шийла се сбогува с Ланг Ковингтън и влезе в джипа, Джереми се приближи и също стисна ръката й през прозореца на колата:

— Благодаря ти, че дойде, Шийла. Свърши добра работа — усмихна се той. — Ще се видим в понеделник.

Свърших добра работа, мислеше си Шийла, докато джипът подскачаше сред високите борове на Колорадо, под най-синьото небе, което някога беше виждала.

Това беше повратна точка. ВИП вече не бяха група досадници, които Джереми не много търпеливо понасяше. Той има нужда от нас, помисли си тя, и го знае.

Докато реактивният самолет на Ковингтън се отделяше от малката писта и се издигаше над огромните гори, които Ланг Ковингтън така запалено бранеше, Шийла усети как вълнението обхваща цялото й тяло като наркотик. Вече сме вътре, помисли си тя, в играта сме.

Пристигайки в Лос Анджелис, Шийла се почувства много щастлива, че си е у дома и вижда Джеси. Кученцето далматинец, Лъки, беше наистина сладко. Джеси му беше направила в една кутия място за спане и двете с Кирстен явно го обожаваха. Когато Лъки завъртя опашка и облиза лицето й, Шийла усети, че не може да му устои. Реши, че едно куче всъщност е хубаво допълнение към семейството им.

— Кога ще дойде Том? — Шийла бе изненадана, че не е там да я посрещне.

— Каза да му се обадиш, когато имаш време.

През следващите двадесетина минути Шийла се гушна до Джеси на дивана и изслуша всичко, което се беше случило през седмицата. После отнесе куфара си в спалнята и се обади на Том.

— Ще те видя ли тази вечер? — попита Шийла. — Няма ли да дойдеш?

— Не. Помислих си, че можем да отидем да пийнем някъде след като сложиш Джеси да спи. Да кажем в Дан Тана? В девет?

— В Дан Тана? — изненада се Шийла. — Но там е толкова шумно?

— Трябва да свършвам, Шийла, говоря по другия телефон. Ще се видим в девет.

Тя затвори, озадачена, и се замисли какво може да е станало. Вероятно има проблеми с новия сценарий, реши тя. Или някой в студиото го е разстроил с нещо. Може би и двете.

Шийла поигра на Не се сърди, човече с Джеси, докато стане време да я сложи да спи. После й почете Елоиз, целуна я за лека нощ и се върна долу. Смени деловия костюм с пъстра пола на волани и тясна блузка с гол гръб. Освежи грима си, сложи си парфюм и тръгна с колата за бар Дан Тана, който се намираше на булевард Санта Моника в западния край на Холивуд.

Когато пристигна, Том вече седеше на една маса в малкия бар. Тя му се усмихна широко вместо поздрав и го целуна. Той отвърна на целувката й, но като че ли малко сдържано.

Сервитьорът донесе водка с лед за Том, а Шийла си поръча бяло вино и сода.

— Как мина седмицата? — попита тя. — Звучеше умърлушено, когато ти се обадих. Да нямаш спорове със студиото?

— Не, през седмицата всичко беше ОК. Сценарият върви по график.

— Кученцето е чудесно — призна Шийла. — Съжалявам, че избухнах така. Просто когато съм далеч, всичко, което се случва тук, ми изглежда толкова значимо. — Тя го погледна въпросително. — Да не би все още да си ми ядосан? Изглеждаш толкова хладен. Защо изобщо избра това място?

— Исках да те видя на неутрална територия.

— Но защо?

— Защото имаме да обсъдим много неща. Мислех, че ще е по-добре да стане на обществено място.

— Какво има? Не изглеждаш много радостен.

— Честно казано, не съм — отвърна той. — Ти обаче изглеждаш страхотно. Направо сияеш.

— Цяла седмица бях под пара, но наистина съм много развълнувана. Струва ми се, че президентът на Ковингтън започва да приема идеите ни. Днес на път за вкъщи спрях с него в Колорадо. Срещнахме се с един от попечителите, Лангхорн Ковингтън, праправнука на основателя на фирмата. Така или иначе, след срещата Джереми ми благодари за помощта ми.

— Джереми? Вече сте на малко име?

— Разбира се. Искам да кажа, нали работим заедно все пак?

— Само това ли? — попита заядливо той. — Аз чух нещо друго.

— Какво си чул? Не разбирам.

Помисли си, Шийла. Какво има за разбиране? Имаш връзка с президента на Ковингтън само след седмица там. Имаш връзка с Джереми — додаде той с отвращение.

Внезапно й стана ясно точно какво се беше случило.

— Говорил си с Катлийн, нали? Тя ли ти се обади?

— Да — призна Том. — Обади ми се. Всъщност не искаше да ми казва за теб и Уелш. Почти я изнудих, за да ми каже, но накрая реши, че е по-добре за мен самия да знам.

— О, Господи… — въздъхна Шийла.

— Светът е малък, нали? Трудно е да държиш нещо в тайна, когато най-добрата ти приятелка работи с теб. — Том направи знак на сервитьора да му донесе още една водка.

— Катлийн от доста отдавна вече не е най-добрата ми приятелка, знаеш това. Сега вече изобщо не ми е приятелка — осведоми го Шийла. — Моля те, изслушай ме. Тя лъже за мен и Джереми Уелш. Всичко е само една нейна измислица. Хенри я напуснал и тя се е побъркала. Вчера в крайна сметка трябваше да я уволня и явно ти се е обадила, за да си отмъсти, за да ми го върне.

— Точно така ми каза Катлийн, че ще кажеш. — Сега Том изглеждаше не толкова ядосан и много по-нещастен.

— Какво друго бих могла да кажа? Това е истината! Катлийн ми е бясна. Би казала какво ли не, за да създаде проблеми между нас. Това, което ме тревожи в цялата история, е, че ти изглежда й вярваш, вместо да вярваш на мен.

— Не, Шийла, много по-сложно е — отвърна Том. — Знам, че ти не си истински щастлива с мен. Аз просто съм удобен. Затова се колебаеше толкова преди да се съгласиш да се омъжиш за мен. После толкова неоснователно ми се ядоса заради кучето. Е, добре, когато Катлийн ми каза, че си била сама с Уелш на вечеря предишната вечер, всичко започна да ми се изяснява.

Той я погледна натъжено:

— Но не повярвах, докато не те видях тази вечер, грейнала от щастие. Всичко ми става ясно. Не знам дали вече си спала с него и това всъщност е без значение. Изглежда, че между нас всичко е свършено, Шийла. Зная, че не ме обичаш.

— Не мога да повярвам, че казваш това. Че би повярвал на нещо, измислено от една психически неуравновесена жена, вместо да вярваш на мен. Няма нищо между мен и Джереми Уелш. Но ако ти смяташ да вярваш на лъжите на Катлийн, вместо на истината, това изобщо не говори добре за отношенията ни. В такъв случай, съгласна съм, че между нас е свършено. Няма начин да продължи, ако ти не ми вярваш.

— Съжалявам. Това ме убива — промълви той. — Аз наистина обичам Джеси.

— Да, зная. — Шийла взе чантата си и стана. — Лошото е, че никога не си обичал мен истински.

Тя излезе с бавни стъпки от претъпканото заведение и подаде талончето на момчето от паркинга. Щом докара нейното чероки, тя му даде бакшиша и потегли. Твърде разстроена беше, за да се прибере у дома, затова подкара към хълмовете, заобиколи каньона Колдуотър и накрая сви вдясно по Мълхоланд драйв. Светлините на Лос Анджелис блестяха над нея, показваха се и се скриваха от погледа й, докато се изкачваше по стръмния криволичещ път. Почувства непреодолимо пространство между себе си и този град, между себе си и живота й в него.

За по-малко от седмица всичко беше се разпаднало. Бъдещето вече не се простираше пред нея, ясно и удобно. Сега вече нямаше бъдеще, само настояще — Джеси, ВИП и работата в Ковингтън.

Шийла прокле Катлийн, задето бе предизвикала всичко това, но Катлийн бе просто един стършел със счупено крило. Как би могла да мрази някой толкова достоен за съжаление? Катлийн бе изгубила представа за действителността и беше отчаяна и нещастна. В този смисъл, въпреки че Шийла й беше много ядосана, тя й прощаваше за онова, което бе сторила.

Човекът, на когото не можеше да прости, беше Том.

[1] Смес от авокадо, домати и лук. — Б.пр. ↑

Глава четвърта

Едгар Шулц не можа да си наложи да пие сока от нар, нито пък чая за отслабване, който му беше дала Мадам Лаберж в Нови Орлеан. Диетата, на която го подлагаше Линдзи, беше достатъчно гадна, макар че той кръшкаше винаги, когато можеше. Беше изпълнил обаче заръката винаги да носи със себе си онова около трисантиметрово парченце миризлив корен, който Мадам му беше дала като талисман за защита. Ходеше с него навсякъде. Всеки ден скришом го местеше от джоба на един костюм в джоба на друг, като винаги внимаваше Линдзи да не го види, за да не помисли, че е откачил.

Един ден много бързаше. Беше неделя и с Линдзи се бяха върнали по-рано от къщата си в Саутхемптън, за да присъстват на някаква годишнина в Уестшър същата вечер. Едгар реши да отиде за един час в офиса си и едва на път за центъра си спомни, че е оставил корена на Мадам върху бюрото си.

Когато се върна, той беше изчезнал.

— Линдзи, върху бюрото ми имаше нещо, а сега не е там. — Лицето му беше все още доста зачервено от това, че бе вървял цели тринадесет преки до дома си. Шофьорът му го беше оставил до парка на Петдесет и девета улица, за да изпълни ежедневната си доза движение. Линдзи го преследваше да прави някакъв тип физически упражнения всеки ден, тъй като кракът му все още не беше достатъчно укрепнал за тенис.

— Какво? — Линдзи се беше изтегнала на фотьойла в спалнята им и четеше биографията на Идит Уортън. Вдигна поглед разсеяно и смъкна очилата, които използваше при четене. — Не съм местила нищо.

— Сигурна ли си? Беше някакво… парче от… корен.

— О, онова нещо ли? Миризмата му се носеше из цялата стая. Хвърлих го на боклука — призна Линдзи с изражение на погнуса. — Не можех да си представя откъде е дошло.

— Мое беше. Едгар отиде до кошчето за боклук и погледна в него. — Не е тук.

— Занесох го долу и го изхвърлих в кухненската кофа. Не исках повече да увонява стаята.

— По дяволите! — избухна той. — Беше на моето бюро. Нямаше право да правиш каквото и да било с него.

— Съжалявам, Еди — промълви тя разкаяно. — Нямах представа какво е. Ще сляза до кухнята и ще го донеса. Няма проблем. Като се върна, би могъл да ми обясниш защо си толкова загрижен заради някаква клечка, която мирише като потен молец.

След пет минути Линдзи се върна в общата спалня с празни ръце:

— Страхувам се, че имам лоши новини. Пийт вече си е тръгнал и изглежда е изхвърлил боклука. Впрочем, обадих се на семейство Елдридж и им казах, че съм болна. Не ми се трамбоваше чак до Понд Ридж. Искам да прекарам една тиха вечер с теб. Нямаш нищо против, нали?

— Къде е изпразнил Пийт боклука?

— Какво? Не зная. Предполагам, че в камерата за горене. Струва ми се, че там изхвърля всичко, което не се преработва. Проверих до задната врата, но там нямаше чували с боклук.

— По дяволите, Линдзи! Нямаше право да вземаш нещо мое и да го изхвърляш.

— Скъпи, казах ти, че съжалявам. Беше само някакъв си корен. Защо е толкова важно за теб?

— Не съм длъжен да ти казвам.

— Мисля, че трябва да ми кажеш. Виж само как се вълнуваш заради това. Какво ти става? — Тонът й стана по-мек, тя отиде до него и го целуна по челото. — Мечо, можеш да ми кажеш.

— Не. Ще помислиш, че съм откачил.

Линдзи се засмя и поклати зачудено глава:

— Какво ти става, за бога! Никога не съм те виждала такъв.

— Обещаваш ли да не ме мислиш за луд?

Линдзи кимна, все още усмихната.

— Обещаваш ли никога да не казваш на никого?

— Разбира се, Еди.

Едгар най-после й разказа всичко за Мадам Лаберж, как я е посещавал от малък. Линдзи го слушаше с широко отворени очи, но не се присмя на онова, което й каза:

— Еди, това е една твоя страна, за която изобщо не съм подозирала. Обичам те! — възкликна тя. — Никога не съм предполагала, че си толкова суеверен. Искам да кажа, виждала съм те да се пазиш от черни котки и да хвърляш сол през рамо, но не съм разбирала, че го вземаш толкова навътре.

Той се усмихна смутено:

— Не мислиш, че съм за психото, нали?

— Не, скъпи. Малко си ексцентричен. Мисля, че това е очарователно. Във всеки случай, защо не се обадиш на тази мадам как й беше името и не я накараш да ти изпрати друг корен с Федерал експрес?

— Тя няма телефон и съм сигурен, че изобщо не е чувала за доставки в срок до двадесет и четири часа.

— Тогава иди дотам и си вземи друг, ако това означава толкова много за теб — предложи Линдзи. — Майка ти ще бъде очарована да те види пак толкова скоро.

— Нямам време. Седмицата ми е плътно ангажирана.

— Тогава просто ще трябва да караш без талисмана си. Справял си се чудесно без него досега. Знаеш ли, Мечо, държиш се малко глупаво за това.

Той я изгледа свирепо:

— Нали каза, че няма да ми се подиграваш?

— Не ти се смея, Еди — побърза да го увери Линдзи. — Само ти напомням, че това е малко като бащата на Глупчо. Ако се чувстваш по-добре като вярваш в него, добре. Мога да го разбера. Но ти нямаш нужда от него.

Едгар изпусна дълбока и отчаяна въздишка. Не можеше да не се съгласи, тя беше права. Малко се унасяше със суеверията си. Да разнасяш със себе си парче миризлив корен беше доста смешно, трябваше да го признае.

— Добре, скъпа. Да забравим за това. — Той започна да се съблича. — Ще отида да взема душ, а ти включи телефонния секретар, после свали този халат и си сложи спиралата. Ще те чакам в дневната след пет минути.

— Разбрано, шефе. — Линдзи се усмихна изкусително. — Както кажеш.

Тя не си направи труда да проверява телефонния секретар, защото знаеше, че е включен. Не се разправя и със спиралата. Нарочно бе престанала да я използва преди повече от година, но това като че ли не помагаше. Едгар имаше три деца, така че явно проблемът не беше при него. Нещо не беше наред с нея. Не можеше, обаче, да го обсъди с Едгар, защото той настояваше — повече никакви деца.

Линдзи ужасно искаше да си има бебе. Винаги беше искала дете, но й беше трябвало твърде дълго, за да се ожени. Противно на желанието на съпруга си, тя беше решила да се опита да забременее. Смяташе, че щом го постави пред свършен факт, той ще промени мнението си.

Сега това изглеждаше без значение. Е, налагаше се да се задоволи с онова, което имаше. Животът й вървеше гладко във всяко друго отношение, защо да се терзае за това?

— Идвам — извика Едгар от стълбите. — Готова ли си?

— Готова съм и те чакам. Слизай още тази минута! — Тя също се провикна в отговор.

Линдзи обожаваше секса с огромния си съпруг. Освен това, можеше да се надява, че все още има шансове. Може би някой ден щеше да зачене.

На следващата сутрин, в понеделник, въздухът по административните етажи в централата на Ковингтън в Атланта беше изпълнен с напрежение. Сър Виктор Никълсън пристигна в офиса преди осем часа и закуси в трапезарията на фирмата с Рандолф Пинкни, Джереми Уелш и Брус Райнхарт. Американците му разясниха в подробности какво бе довело до предстоящия сблъсък с Р. Ч. Даймънд и описаха как очакват да се развие срещата.

Макар сър Виктор да не харесваше особено американските си колеги, той бе доволен, че е дошъл за срещата. Да чуе стратегиите им от първа ръка, със сигурност щеше да му е от полза.

Още през 1987 година, когато Никълсън сля конгломерата си Никълсън Ентърпрайсиз лимитед с Ковингтън индъстриз, той бе осъществил първата стъпка към една дълго лелеяна мечта. Ковингтън се нуждаеха от фирмата му, за да разширят международните си операции. Той се нуждаеше от Ковингтън, за да стъпи здраво в Щатите. След консолидацията на фирмите, те се превърнаха в Ковингтън интернешънъл. Сега сър Виктор оглавяваше дейността в Европа, а Пинкни и Уелш ръководеха операциите на американския фронт.

Оттогава Никълсън беше увеличил печалбите на Ковингтън от международна дейност с почти петдесет процента, но американската икономика беше ужасно нестабилна. Поглеждайки назад, той разбираше, че неговата фирма е трябвало да погълне Ковингтън, вместо да се слива с тях. Сега американците се нуждаеха от сър Виктор много повече, отколкото той от тях. И въпреки това се държаха с него като с външен човек, сякаш беше някакъв далечен английски братовчед. Правеха се, че се вслушват в мнението му, но той усещаше, че не му оказват нито доверието, нито уважението, което заслужаваше.

Сър Виктор смяташе да поправи това положение и то доста скоро.

В девет и половина телефонът в офиса на Рандолф Пинкни иззвъня:

— Добре, поканете го да влезе — каза той на секретарката си. После се обърна уверено към останалите. — Тук са. Сега да се повеселим.

Р. Ч. Даймънд, елегантен в двуредния си ленен костюм и бяла риза, влезе нахакано, следван от пълничкия си, поомачкан финансов съветник Фиг Болтън. След като официално бяха представени на останалите и се ръкуваха, всички седнаха в креслата около старинната инкрустирана маса за кафе. Секретарката на Пинкни сервира кафе и веднага се върна във външния офис.

Фиг Болтън започна:

— Както вероятно вече знаете, Р. Ч. проучваше Ковингтън. Много е впечатлен от онова, което е видял. Всъщност, би искал да засили позициите си.

— Разбирам — промълви Рандолф и кимна.

Р. Ч. бе седнал самодоволно, с кръстосани крака, без да продумва. Явно беше, че очаква да купи с парите си всичко, което пожелае.

— След като обмисли внимателно всичко — продължи Фиг, — Р. Ч. смята, че най-удачният начин да увеличи дела си е фондацията Ковингтън да му продаде своя пакет от акции на Ковингтън. Разбира се, той има намерение да ги плати с щедра премия над сегашната им пазарна цена.

— Предположихме, че може да последвате тази логика — каза Рандолф. — Затова говорих с председателя на Фондацията Коуви Хилиърд. Той ми заяви недвусмислено, че не желае да продава. Нито пък би го препоръчал на някой от другите попечители. Самият аз като такъв не съм съгласен да продаваме.

— Дайте ми имената на другите членове на фондацията — обади се Р. Ч. внезапно. — Сам ще им се обадя, за да им направя предложението си.

— Ще ви дам списък с имената — кимна Рандолф. — Но само ще изгубите от ценното си време. Гарантирам ви, че те са доволни от сегашното положение.

— Знаете каква е другата възможност — прекъсна го Р. Ч. — Ще изляза на свободния пазар. По един или друг начин ще се сдобия с контролен пакет акции във фирмата.

Той се облегна назад, доволен от себе си.

Рандолф не се смути:

— Няма да е толкова лесно, колкото си мислите. Брус е подготвил проект за пълномощно, който ще разпратим преди следващото събрание на акционерите. Брус, носиш ли черновата, за да може Р. Ч. да се запознае с нея предварително?

— Разбира се. — Брус Райнхарт бръкна в дипломатическото си куфарче и подаде документите на Даймънд.

Р. Ч. не ги взе.

— Кажи ми какво пише вътре.

— В основни линии се предлагат две поправки, които искаме да направим към фирмения правилник. Насочени са срещу опити за завладяване. Едната е поправка за почтена цена. Всички акционери да получат по същество еднаква цена в случай на опит за изкупуване.

— Убихте ме, момчета — прекъсна го саркастично Р. Ч. — Да предписвате отровни хапове. Хайде де! Мога да ви съдя.

— Другата предложена поправка — продължи невъзмутимо Брус — ще позволи стабилност на управителния съвет. Според нея за една година само една трета от тях ще могат да бъдат преизбирани.

— Ще трябва първо да убедите акционерите си да приемат поправките, нали знаете? — отбеляза Даймънд.

— И тъй като аз вече съм крупен акционер, настоявам още тук, веднага, да ги оттеглите. Няма да гласувам за тях. Те не са в мой интерес. Дявол го взел, те не са в ничий интерес.

Изведнъж, сякаш по даден знак, една муха се спусна от тавана и започна да кръжи безцелно точно до главата на Даймънд. На останалите това им се стори забавно, защото изглеждаше сякаш този тормоз е част от предварително планираните действия. Даймънд вдигна и двете си ръце и раздразнен ги размаха необуздано край главата си. При това ръкавите на ризата му се показаха от тези на сакото.

Джереми с изумление забеляза, че Даймънд носеше сребърни копчета с форма на стар модел Форд. Точно като онези, които бяха изчезнали от чекмеджето му.

— Нямаме намерение да оттегляме поправките, Р. Ч. — каза Джереми. Сега се сети, че беше забелязал липсата им точно след като Шарлот прекара онази нощ с него. — Съжалявам, че не ги одобряваш. Смятаме, че това е почтено действие по отношение на акционерите ни.

— Управителният съвет одобрил ли ги е вече?

— Все още не сме ги гласували — отговори Рандолф. — Членовете на съвета, с които съм разговарял, са за.

— Ще променят становището си като им кажа, че аз като крупен акционер съм абсолютно против.

— Съмнявам се.

— Никога не приемай нищо за дадено — предупреди го Р. Ч. — Искам да се свържете с абсолютно всички. Кажете им какво мисля аз и вижте дали ще променят становищата си.

— Както знаете, те са от цялата страна. Сега е юли и мнозина са на почивка.

— По дяволите, опитвате се да ме изиграете. Няма да търпя това. Искам да говориш с управителния съвет, Рандолф. Възможно най-скоро, чуваш ли? Искам да им представиш моето предложение в положителна светлина.

Рандолф се ухили и поклати удивено глава:

— Ама, Р. Ч., как бих могъл да направя това? Ние подкрепяме поправките, в противен случай въобще не бихме се занимавали с тях.

Р. Ч. се обърна към Фиг и му кимна рязко. Фиг се усмихна нервно:

— Искам да изясним това напълно. Трябва ли да разбираме, че вие няма да се поколебаете да прокарате тези отровни хапове, които предлагате?

— Точно така — потвърди Рандолф. — С удоволствие ще осведомя управителния съвет за становището на Р. Ч., когато говоря с тях. Но в никакъв случай няма да ги посъветвам да гласуват против поправките.

— Добре — продължи Фиг. — Тогава смятам, че Р. Ч. няма основателна причина да иска да задържи акциите си от Ковингтън, след като има толкова условия, свързани с тях. Може би ще е най-добре да ви предложим да ви ги продадем обратно.

— Можем да обмислим подобно предложение. — Рандолф погледна към останалите и те закимаха в съгласие. — Колко акции притежаваш до този момент, Р. Ч.?

— Около пет милиона — отговори Фиг вместо него.

— При четиридесет и шест на акция, това прави… Някой има ли калкулатор подръка? — попита Рандолф.

— Някъде около двеста и тридесет милиона — изчисли Брус.

— Това са много пари. Какво мислите вие, сър Виктор?

— Мисля, че бихме могли да го уредим без особени проблеми — отговори Никълсън. — Не виждам пречки мистър Даймънд да получи чек за тази сума до утре сутринта.

— Чакайте малко — обади се Р. Ч. — Благодарение на мен акциите се качват. Вече струват по шестдесет.

— По дяволите, иска ми се да може да смятам наум — каза небрежно Рандолф и се обърна отново към Брус.

— При шестдесет на акция ще трябва да платим триста милиона — изчисли Брус. — Тоест седемдесет над пазарната им стойност.

— Фю-ю, това е доста голяма надценка. Какво ще кажете за това, сър Виктор? — обърна се Рандолф към англичанина.

— Не мисля, че би следвало да казвам онова, което мисля — усмихна се добродушно Никълсън. — Може да ме съдят за клевета или нещо подобно.

— Слушайте, заслужил съм си го — настояваше Р. Ч.

— Вие сте тези, които ме прецакват. Отровни хапове, а? Аз просто исках да си взема добро парче от фирмата ви. Струваше ми се, че мога да донеса ценен опит в управителния съвет.

— Много мило от ваша страна — отвърна дипломатично Рандолф. — Но се страхувам, че за седемдесет милиона повече нямаме належаща нужда от акциите ви. Аз, разбира се, оценявам положението ви. За да загладим нещата, предлагам да съберем премия от пет милиона и да откупим акциите ви.

— Това не е приемливо. Петдесет и седем на акция или не продавам.

— Това пък не е приемливо за нас. — Рандолф се обърна към останалите. — Вие, господа, съгласни ли сте да пренебрегнем предложението?

Останалите се съгласиха.

— Ще съжалявате за това си решение. — Явно Р. Ч. не беше предполагал, че срещата може да се развие така. — Никой не си играе с мен. Хайде, Фиги, да се махаме от тук.

На вратата Даймънд се спря и ги погледна:

— Надявам се, че сте настроени за битка. Няма да ви оставя да прокарате тези поправки.

— Ако трябва да се бием, ще се бием — отвърна Рандолф.

— В такъв случай, считайте се предупредени. — Р. Ч. отвори вратата и излезе навън, последван бързо от Фиг, който се опитваше да го настигне.

Рандолф въздъхна и потърка брадата си:

— Изглежда ще си поиграем на война, ако той говори сериозно.

— Може да стане напечено — промълви Брус. — Голяма част от акциите на Ковингтън са собственост на институционни инвеститори и корпоративни пенсионни фондове. Ако Даймънд удари там, има голяма вероятност да ги привлече на своя страна. Те биха подкрепили поправки срещу изкупуване не повече от него. Всъщност, на тях им харесва да се правят опити за изкупуване, за да се покачват акциите им.

— По дяволите — изръмжа Рандолф. — Да видим тогава какво ще правим с Даймънд.

Те обсъждаха стратегиите си още почти цял час. Сър Виктор слушаше с интерес и си водеше записки, тъй като по време на срещата с Даймънд в главата му се беше зародил нов план. Доста се вълнуваше от това.

Когато заседанието приключи, Пинкни предложи да заведе сър Виктор на обяд.

— Не, не. Трябва да се връщам в Ню Йорк. Още работа, нали знаете как е — каза той, мислейки си за Анабел, на която беше наредил да го чака гола в апартамента им в хотел Карлайл.

— Благодаря ви, че се отзовахте толкова бързо — му каза Пинкни. — Оценяваме проявената солидарност.

— Беше голямо удоволствие за мен. — Сър Виктор се ръкува с Пинкни. — Ще се видим на заседание на управителен съвет. Тогава ще обядваме заедно.

На път за летището сър Виктор се обади на помощника си в Лондон:

— Иън, искам да ми уредиш среща с Р. Ч. Даймънд. В хотел Карлайл, колкото е възможно по-скоро. Увери се, че разбира необходимостта всичко да е съвсем поверително. Никой не трябва да знае за това, разбра ли? Никой.

Сър Виктор облегна огромното си тяло назад върху кремавата кожена тапицерия на мерцедеса и доволно се усмихна. Нещата се уреждаха по-бързо, отколкото очакваше. Бизнесът така го опияняваше…

Глава пета

След срещата, вече в своя офис, Джереми се отдаде на гнева си. Той се свърза със сестрата на Шарлот Люси, а по-късно същата сутрин тя самата му се обади от плантацията Даймънд бей.

— Здравей, скъпи — измърка тя. — Р. Ч. беше доста разстроен от станалото на срещата. Вие момчета… наистина сте му дали да се разбере. Той е свикнал да става на неговата, нали знаеш. Няма значение, кога ще те…

— Много странно — прекъсна я Джереми. — По някаква случайност Р. Ч. носеше копчета за ръкавели, съвсем като един чифт, изчезнал от чекмеджето ми преди няколко дни. Ти си ги взела, нали?

— Ще ти обясня как стана и ще ти ги възстановя. Дори ще ти дам и някой чифт на Р. Ч. — каза тя през смях.

— Не виждам нищо смешно в това.

— Просто стана грешка. Виждаш ли, сутринта като си тръгвах, реших да ти купя подарък. Погледнах в шкафовете и чекмеджетата ти, за да добия представа за вкуса ти. Случайно видях тези сладурски стари коли и ги взех да ги разгледам по-отблизо. Точно тогава се чу шум откъм кухнята ти, предполагам, че икономката беше дошла. Все едно, аз просто се стреснах, грабнах си нещата и избягах навън, колкото се може по-бързо. Като стигнах до колата, видях, че все още държа копчетата ти за ръкавели.

— Не разбирам само как така Р. Ч. ги беше сложил днес? — прекъсна я студено Джереми.

— Ще стигна и до това — отвърна Шарлот. — Като се прибрах, ги хвърлих на леглото и отидох да потърся кутийка, за да ти ги изпратя обратно. Точно тогава влезе Р. Ч. и ги видя. Реши, че съм ги купила за него, така че нямах друг избор, освен да се престоря, че е така. Наистина съжалявам, скъпи. Следващия път като се видим, ще обиколим по магазините.

— Извинете, мистър Уелш. — Нора почука леко, после главата й се показа на вратата му. — Исках само да ви напомня, че имате среща за обяд. Трябва да бъдете в Сити грил след десет минути. Колата чака.

— Благодаря ти, Нора, тръгвам.

— Слушай — каза той в слушалката. — Трябва да вървя. Забрави за копчетата, а също и за нас двамата. Не можем да се срещаме повече.

— Но защо, Джереми? — Гласът на Шарлот звучеше разстроено. — Не искам всичко между нас да свърши.

— Шарлот, нищо няма да се получи. Осъзнах това съвсем ясно като видях съпругът ти да носи моите копчета за ръкавели тази сутрин.

— По дяволите, Джереми! Нали ти казах как стана всичко. Беше просто грешка. Копеле такова, защо не ми вярваш!

Той осъзна, че не може да си позволи да я остави ядосана, затова смекчи тона си:

— Нощта, която прекарахме заедно, беше страхотна, Шарлот. Ти си чудесна жена, но освен това си омъжена жена. Признавам, че ме изкуши и ако те видя отново, сигурно пак ще се поддам на изкушението. Затова не мога да се поставя в подобно положение. Съжалявам, но така стоят нещата.

— Моля те, скъпи, недей! Трябва да те видя поне още веднъж — примоли се тя. — Ние означаваме твърде много един за друг. Само още веднъж. Обещавам ти, че ще е за последно, ако ти пожелаеш така.

— Не, идеята не е добра. За никой от двама ни. Съжалявам — каза той отново, — но сега трябва да тръгвам. Довиждане, Шарлот.

Джереми затвори телефона, грабна куфарчето си и слезе долу при чакащата го кола. Все още беше ядосан заради копчетата си за ръкавели, бяха му любими и наистина бяха стари. Съмняваше се, че може да намери други такива.

Но това, което действително го тревожеше, беше фактът, че Шарлот излъга. Знаеше със сигурност, че икономката му бе пристигнала много по-късно онази сутрин, така че Шарлот не би могла да чуе мисис Аткинс в кухнята. Ако е имало крадец, нещо щеше да липсва.

Не, Шарлот беше взела нарочно копчетата му за ръкавели и ги беше дала на Р. Ч. Може би е някаква откачена игра, която тя обичаше да разиграва със съпруга си и любовниците си? Дали не я възбуждаше да вижда на Р. Ч. нещо, което принадлежеше на някой, с когото беше спала?

Тази мисъл изведнъж се стори на Джереми много забавна и той се засмя на глас, като се питаше колко ли от дрехите и аксесоарите, които носеше Р. Ч., принадлежаха на други мъже.

Джереми знаеше, че с пълно основание е скъсал с Шарлот. Едно върховно чукане с нея беше всичко, което би могъл да желае, за да задоволи страстта си. И, разбира се, информацията, която му беше дала за Р. Ч. Тя би могла да продължи да го осведомява за плановете и стратегиите на Р. Ч., но не си струваше.

Вече в колата, Джереми си припомни нощта, която бяха прекарали заедно. Докато се любеха, Шарлот така бе подивяла, че почти бе изпаднала в транс. А след това беше взела копчетата му за ръкавели. Още нещо бе започнало да го тревожи и Джереми разбираше, че вероятно е бил заслепен от страст, иначе би го забелязал по-рано.

Шарлот беше от жените, с които не биваше да се забърква. Не само защото беше съпруга на богат и могъщ човек. Тя беше много неуравновесена психически, а подобни жени можеха да бъдат опасни.

По-късно на същия ден Джереми погледна през отворената врата на офиса си към приемната и видя Шийла да говори със секретарката му Нора. Натисна копчето на вътрешния телефон.

— Какво има?

— Мис Локууд си уговаряше час, за да я приемете. Имате ли някакви нареждания?

— В момента имам няколко свободни минути. Покани я да влезе.

Шийла влезе усмихната:

— Здравей, Джереми. Благодаря ти, че ме прие веднага. Не го очаквах.

Джереми се запита защо беше дошла лично да уговаря срещата, вместо да се обади, ако не се беше надявала да я приеме. Здрависа се с нея и забеляза, че е облечена в приятна, копринена рокля в тонове, които отиваха на очите й.

— Цяла сутрин се каня да ти се обадя — излъга той. — Исках още веднъж да ти благодаря, задето направи толкова добро впечатление на Лангхорн Ковингтън в петък.

— Той ми хареса — отвърна Шийла искрено. Седна и кръстоса крака. — Може да даде много на Ковингтън. Струва ми се, че иска да се включи.

— Малко е куку, но имаме нужда от подкрепата му. Впрочем, защо искаше да ме видиш?

— Сега ще помислиш, че аз съм малко куку, но като пътувах от Лос Анджелис, в самолета ми хрумна една фраза. Девиз за Ковингтън. Знам, че не съм от рекламния ви отдел, но…

— Да го чуем.

Тя вдигна ръце, сякаш за да огради онова, което казва: Ковингтън… ние сме за утрешна Америка. Замълча малко. — Виждаш ли, мислех си за Ланг Ковингтън и колко е отдаден на защитата на природата. Харесва ли ти? Или предпочиташ да не ти губя времето с подобни идеи?

Джереми почука по бюрото с писалката си Montblanc в черно и златно.

— Ние сме за утрешна Америка. Да, харесва ми. Звучи смело, положително. Имаш добра интуиция. Рекламният отдел се опитва от седмици да измисли нов девиз, но все стигат до задънена улица. Ще накарам Нора да ти уреди среща с тях, за да им го предложиш, с препоръка от мен.

— Благодаря ти, Джереми. Наистина мисля, че е добър. В съзвучие с новия имидж на Ковингтън.

— Така е — кимна Джереми. — А сега, не искам да бъда невъзпитан, но имам среща долу в отдела по продажбите.

Той облече сакото си, взе една палка и изпрати Шийла до асансьора.

— Чух, че Р. Ч. Даймънд е купил доста акции на Ковингтън — подметна Шийла. — Какво става?

— Къде го чу?

— Ами, носят се слухове.

— Всичко е под контрол. Даймънд не застрашава фирмата. Добре ли прекара уикенда? — попита той, за да избегне нови въпроси по темата.

— Какво? А, да… добре. — Асансьорът пристигна и тя влезе пред него.

От тона на гласа й Джереми се досети, че съвсем не е прекарала добре уикенда. Когато асансьорът спря на неговия етаж, той каза:

— По-късно днес ще поговоря с шефа на рекламния отдел.

Шийла продължи надолу, до офисите на ВИП на тридесет и първия етаж.

Уикендът. Беше истински ад. След скъсването с Том в петък вечер през останалото време се бе чувствала сякаш плува в буркан желе. Опитваше се да се размърда, но не можеше. Целият й свят беше рухнал изведнъж, като се изключи работата в Ковингтън.

Джеси беше безутешна. Тя бе очаквала сватбата с по-голямо нетърпение, отколкото Шийла предполагаше. За да я разсее, Шийла реши да я вземе със себе си като се връща в Атланта и да остави Кирстен в Лос Анджелис, за да се грижи за къщата и кучето през следващата седмица. Къщата за гости на Ели и Брус беше малка, но Шийла смяташе, че на дъщеря й ще й се отрази добре да прекара известно време с братовчедите си, за да не й е толкова мъчно за Том.

Ако и тя самата можеше да престане да мисли за Том.

Като влезе в офиса си, Дейвид й подаде няколко съобщения.

— Има и още нещо — започна той колебливо. — Обадиха се от отдел кадри на клона в Атланта на Аркадия ентърпрайсиз. Това е фирмата, собственост на Сам и Крейг Шулц.

— Какво искат?

— Изглежда Катлийн е кандидатствала за работа там, като специалист по проучване тенденциите на пазара. Искат препоръки.

— Ти какво им каза?

— Нищо определено. Не знаех какво си решила.

Шийла вдигна рамене:

— Обади им се пак. Говори положително за работата й и бъди много дискретен относно причините за освобождаването й. Бих искала да получи работа. След като заплаши, че ще създаде своя фирма, би трябвало да сме благодарни, че е размислила.

— Да, и аз така мисля — съгласи се Дейвид.

— Познай какво направих? Предложих на Джереми идеята си за девиз. Струва ми се, че я прие добре.

— Хей, това е чудесно! Успя ли да го разпиташ за онзи слух за Даймънд?

— Да. Попита ме откъде съм чула такова нещо, но аз заобиколих въпроса. Не ми се щеше да му казвам, че Уийзи ни е казала, за да не й навлека неприятности. Той твърди, че Даймънд не е реална заплаха за Ковингтън.

— Добре — кимна Дейвид. — Да се надяваме, че е така.

— Защо го казваш? Не вярваш ли на президента на фирмата?

— Все си спомням как онзи път Ник Олтмън ни предупреди за уязвимостта на Ковингтън. Разтревожи ме малко.

— Мен също.

Шийла отиде до бюрото си и си събра нещата, понеже беше приключила работата си за деня. Припомни си целия разговор с Джереми. Беше променил темата веднага след като го беше попитала за Даймънд. Дали го беше направил съзнателно?

Имаше ли основания за тревога?

Телефонът й звънна. Обаждаше се Уийзи:

— Ей, Шийла, искаш ли да отидем да пийнем след работа? Или ще бързаш да видиш дъщеря си?

— Джеси и братовчедите й са на вечеря у родителите ми, така че днес съм свободна. С удоволствие ще дойда.

— Чудесно. Какво ще кажеш за кафенето Пийчтри, след половин час?

— Става.

Шийла се радваше, че Уийзи се обади. Отдавна искаше да я опознае по-добре. Тя сякаш бе осведомена за всичко, което става в Ковингтън.

Тъй като Джереми изглеждаше изненадан, когато го попита за Даймънд, на Шийла много й се щеше да разбере откъде Уийзи научава подобни клюки.

В края на работния ден кафенето Пийчтри беше претъпкано с редовни клиенти, но Шийла и Уийзи успяха да си вземат малка маса в един сравнително тих ъгъл на бара.

И двете поръчаха бяло вино, а Уийзи буквално затрупа Шийла с историйки за някои от колегите си в отдела по маркетинг. Когато им донесоха питиетата, те вдигнаха наздравица.

— За нас! Наистина се радвам, че работиш в Ковингтън. Хубаво е да се появяват нови хора. Исках да те попитам за Дейвид Коул. Мисля, че е доста сладък. Има ли си някого?

— Не, но се страхувам, че момичетата не го интересуват.

— Дявол да го вземе! Не бях сигурна, но като че ли усещах, че има нещо такова. — Уийзи прокара пръсти през късата си щръкнала коса. — На двадесет и девет съм и не мога да намеря нито един мъж, който да не е женен или обратен. А ти, Шийла? Имаш ли си някого?

— Имах си до петък вечер. — Тя потръпна, като си помисли, че са минали едва три дни, откакто животът й се беше променил така рязко. — Щяхме да се женим през есента.

— Това е ужасно! Наистина съжалявам. Може би ще се съберете отново. Може би просто се е уплашил преди сватбата.

— Не, няма начин.

— Изглежда сме в еднакво положение — въздъхна Уийзи. — Аз също се срещах с някого и току-що скъсахме. Само че моят беше женен. Като се стигна дотам, отказа да се разведе. Все същата история. Иска ми се животът ми да не беше толкова ужасно банален.

Шийла се усмихна със съчувствие:

— Поне си по-млада от мен. След още една година според статистиката ще има по-голям шанс да се разболея от неизлечима болест, отколкото да си намеря мъж.

— Няма защо да се тревожиш, Шийла — увери я Уийзи. — Ти си… о, боже! Проклятие! — Тя бързо сведе поглед. — Не се обръщай назад, Шийла, на бара има някой, когото не искам да виждам. Хайде да си разменим местата, така ще бъда с гръб към него.

Размениха се колкото се може по-небрежно.

— Предполагам, че е онзи мъж, с когото си скъсала?

— Права си. Не знам защо така съм се вкопчила в него. Не е нещо особено наглед, но като го опознаеш е, как да кажа, секси. Избрах това място, защото мислех, че не идва тук.

Шийла се загледа в тълпата, като се опитваше да отгатне за кого говори Уийзи. Можеше да бъде всеки от десетките мъже, струпани край бара. Изведнъж видя зет си. Брус пиеше бира с друг мъж, който също приличаше на адвокат.

— Май пак ще трябва да се разменим — пошегува се тя. — Видях някой, който бих предпочела да не срещам.

В този момент Брус се огледа из залата. Той също я забеляза и й махна. Шийла се усмихна и му махна в отговор. Брус каза нещо на колегата си и тръгна към тях.

— Здравей, Шийла — поздрави той. — Виждам, че си го ударила на живот.

— Да. Впуснах се в живота преди да отида да прибера децата. Брус, това е приятелката ми Уийзи Хол. Работи в Ковингтън, в отдела по маркетинг.

— О, ъ-ъ, струва ми се, че сме се срещали в Ковингтън. Здравейте — каза той на Уийзи. — Е, ще ви оставя да побъбрите двете. С колегата имаме да поговорим по работа. — Брус се отдалечи бързо и, както на Шийла й се стори, малко неловко.

— Размина се безболезнено. — Тя погледна към Уийзи. По-младата жена гледаше втренчено чашата си с вино. Лицето й беше почервеняло като зряла череша.

— О, Господи — Шийла изведнъж разбра всичко. — Това ли беше…?

Уийзи кимна:

— Откъде, за бога, го познаваш?

— Не ми се ще да ти казвам, но Брус е женен за сестра ми.

Уийзи закри лицето си с ръце:

— О, божичко, съжалявам. Не знам какво да кажа.

— Аз знам. Добре си се отървала.

— Шийла, това е най-конфузният миг в живота ми — заяви нещастно Уийзи. — Нямах представа. Иска ми се подът да се продъни и да изчезна. Моля те, не казвай на сестра си за мен. Всичко е свършено. Брус никога не би изоставил нея и децата.

— Няма да кажа на Ели — обеща Шийла. — Освен ако един ден не се наложи. Ако го направя, обещавам ти да не споменавам името ти.

Уийзи беше пребледняла, а очите й блестяха трескаво:

— И, моля те, моля те, не казвай на Брус, че съм ти казала. Ще побеснее.

— Не мога да ти обещая. Освен това, ти не си ми казвала. Сама се досетих. Честно казано, никога не съм харесвала особено Брус. Не разбирам с какво привлича жените.

— Той е истинско копеле — подсмръкна Уийзи.

— Да, и аз бих казала същото. — Шийла погледна часовника си. — Трябва да тръгвам. Не ми се ще да те оставя така.

— Ще се оправя.

Шийла остави на масата парите за питието си и съчувствено потупа Уийзи по ръката:

— Хайде някоя вечер да хапнем заедно и да отидем на кино. Много бих искала да се запознаеш с Джеси.

— Благодаря ти. Наистина ще ми е приятно.

— Да оставим това зад гърба си — добави Шийла.

— То е минало и с него е свършено. Да не говорим повече по този въпрос.

Уийзи кимна с благодарност:

— Добре. Благодаря ти, Шийла. Благодаря ти…

Докато отиваше с колата да вземе Джеси и братовчедите й, Шийла се замисли какво невероятно съвпадение беше всичко. Не познаваше почти никого в Атланта. Шансовете нейна позната да има връзка със зет й бяха милион към едно, и се беше получило страшно неловко. Помисли си, че сега поне знае източника на Уийзи за вътрешна информация. Или поне един неин източник.

Беше ужасно трудно да свикне с мисълта, че Ели я мамят и едновременно с това да познава и да харесва другата жена. И кой знае дали Уийзи беше единствената? Шийла се чувстваше ужасно заради Ели, но ако кажеше истината на сестра си, това не би постигнало нищо. Само би провалило брака им и разрушило семейството на сестра й. А можеше Ели да не й повярва и това ще отрови техните взаимоотношения.

Не, не би могла да каже на Ели. Но Брус? Как да се държи с него, като знае какъв подлец е? Как да седне да вечеря с него и Ели и да се преструва, че всичко е розово?

Шийла реши, че е най-добре с Джеси да се преместят в къщата на родителите й. Те имаха няколко допълнителни спални и знаеше, че ще се зарадват, ако най-малката им внучка им погостува. Колкото и да беше трудно на Шийла да живее край майка си, тя го предпочиташе пред другата възможност.

А и за Джеси щеше да е добре да опознае баба си и дядо си, помисли си тя. Единствените си баба и дядо.

Шийла спря на алеята пред къщата на семейство Локууд и изведнъж осъзна нещо, което я изуми. Всичко, от което се бе опасявала преди да дойде в Атланта, се беше случило. В разстояние на няколко кратки седмици, откакто бяха поели работата в Ковингтън, животът й се бе променил напълно и невъзвратимо. А имаше неприятно предчувствие, че това не е всичко.

Глава шеста

— Здравей, Ед, обажда се Джереми Уелш. — Беше набрал секретния номер на Шулц. — Струва ми се, че трябва да поговорим.

— Разбира се, Джери, какво има?

Едгар Шулц внимателно изслуша разказа на Уелш с всички подробности от сблъсъка с Даймънд в Ковингтън. Знаеше, че Уелш се надява отново да разпали интереса му към Ковингтън. В действителност Едгар изобщо не бе успял да си изкара Ковингтън от ума. Фирмата можеше да му предложи много и го привличаше, въпреки предупрежденията на Мадам. Той настръхна при мисълта, че тази гадна змия Даймънд ще иска да изсмуче живеца от нея.

— Добре, Джери, нека пак претегля всичко за и против. Ще ти съобщя решението си. Благодаря ти, че ми се обади.

Шулц затвори телефона и звънна на помощника си:

— Скип, би ли отишъл до сейфа? Донеси ми сивата метална кутия, на етикета пише Данъчни фактури.

Това беше кутията, която Уелш му беше изпратил, пълна с поверителна вътрешна информация, цифри и данни за фирмата. Едгар не искаше никой друг да знае за нея. Въпреки че Скип работеше при него от две години и изглеждаше надежден, Едгар от собствен опит знаеше, че не бива да се вярва на никого. Беше научил този урок от собственото си семейство.

В друг район на Ню Йорк, горе в източната част, сър Виктор Никълсън и Даймънд се срещнаха в апартамента на англичанина в хотел Карлайл. Преди да пристигне Р. Ч., сър Виктор изпрати своята близка приятелка, Анабел на Медисън авеню с пачка американски долари. Каза й да се върне точно след два часа. Сър Виктор дори нагласи сигнала на ролекса, който й беше подарил, за да не забрави.

— Радвам се, че успяхте да дойдете толкова бързо — сър Виктор поднесе на госта си чаша чай.

— Признавам, че обаждането ви беше неочаквано. Заинтригува ме.

Сър Виктор наля малко мляко в своята чаша чай и седна срещу Р. Ч.

— Не бяхте доволен от изхода на срещата в Ковингтън — започна той направо.

— Не може да се каже, че бях. Вие, момчета, ме посрещнахте с обединен фронт. Смятам обаче да ви смачкам фасона.

— Моля ви, не ме слагайте в един кюп с останалите — поправи го сър Виктор. — Със сигурност не съм едно от момчетата.

Даймънд го изгледа с любопитство:

— Да, предполагам, че не сте, сър Виктор. Нали затова съм тук?

— Правилно. Точно затова исках да говоря с вас на четири очи. И докато сме на тази тема, бих искал да ми обещаете да не казвате на никого за срещата ни, независимо от това как ще завърши тя.

— Справедливо искане — съгласи се Р. Ч. — Сега да говорим по същество. Не обичам да си губя времето в любезности и празни приказки.

— Много добре. — Сър Виктор се отпусна тежко назад и започна: — По времето, когато слях фирмата си с Ковингтън, получих голям пакет акции на Ковингтън. Преписах ги на жена си, като запазих по-малък процент на мое име.

Той млъкна и отпи от чая си, като нарочно се забави. Усети нетърпението на Р. Ч. Харесваше му да владее положението в разговор с един от най-алчните и големи играчи в Америка.

— Оттогава постигнах удвояване на печалбите на Ковингтън в Европа. Готов съм да ви дам финансова информация, която подкрепя това ми твърдение. — Сър Виктор отново млъкна, замислено. — В годините след сливането осъзнах, страхувам се с доста горчивина, че съм направил сериозна грешка в преценката си, като съм дал на американците толкова власт. Вече не ме задоволява да отговарям за международните операции на Ковингтън. Смятам, че съм достатъчно квалифициран, за да ръководя цялата фирма — обединена, а не като две отделни единици. Убеден съм, че тенденцията е в бъдеще корпоративна Америка да се децентрализира в глобален търговски мащаб. За да оцелее в подобно бъдеще, Ковингтън интернешънъл се нуждае от мен на кормилото.

Той отново отпи от чая си. Даймънд жадно попиваше всяка негова дума.

— Накратко, за вас аз съм подходящият човек в подходящия момент, Р. Ч. Както и вие за мен.

— Бих искал да видя тези финансови отчети. Всъщност, интересува ме всичко, до което можете да се доберете. — Макар Р. Ч. да остана привидно невъзмутим, сър Виктор видя как в проницателните му кафяви очи проблясват искрици на интерес. — Трябва да знам точно какво искате да получите вие.

Сър Виктор се усмихна:

— Бих искал да удвоя и утроя богатството си, разбира се, но това ще е само глазура на тортата, Р. Ч. Онова, което искам, е да си получа обратно фирмата. Искам да стоя начело, като президент и изпълнителен директор.

— При това положение, какво ще остане за мен? — попита Р. Ч. скептично. — Аз обичам да се включвам в управлението на фирмите, които поемам. Не съм от хората, които стоят настрана.

— Кажете какво искате?

— Вие да бъдете президент и търговски директор, а аз — изпълнителен директор — отговори Р. Ч. без да мигне.

— Значи сме в задънена улица, Р. Ч. Аз повече няма да свиря втора цигулка на американците. Какво знаете вие за управлението на Ковингтън? Аз знам всичко, което е необходимо да се знае. Моят опит е много ценен за вас. Всъщност дори безценен.

Р. Ч. се ухили:

— Хайде, сър Виктор, и двамата знаем, че всичко си има цена.

— Така разсъждавате вие, американците. Не бъдете сигурен, че и аз мисля непременно по този начин.

— Добре. Аз ще бъда председател на управителния съвет. Вие можете да бъдете изпълнителен директор и двамата ще бъдем съпрезиденти. Ще подпишем договор за пет години. В края на този период управителният съвет ще гласува за един от нас. Единият ще се оттегли елегантно от Ковингтън, разбира се, с всичко, което е спечелил. Другият ще остане и ще продължи да управлява фирмата.

— Пет години ще управляваме Ковингтън заедно?

— Да. Ще бъдем екип.

— Ще настоявам да си поделим избора на членове на управителния съвет. Половината ще избирам аз, половината — вие. По седем на всеки. Заедно ще трябва да избираме неутрален петнадесети член на управителния съвет. Някой, когото и двамата не познаваме и ще избираме заради репутацията му. Той или тя ще бъде като буфер.

— Това е приемливо — кимна Р. Ч. — Впрочем, колко акции притежавате заедно с жена си?

— Някъде малко над седем милиона. Освен това се свързах с неколцина акционери на Ковингтън, които не са доволни от сегашното управление. Мисля, че ще мога да убедя и родоотстъпника, Лангхорн Ковингтън, да се присъедини към нас.

Р. Ч. изглеждаше доволен и през следващите няколко минути обсъждаха стратегии за изкупуване. После Даймънд се приготви да си върви.

— Пет години. Споразумяхме се, нали? Стига, разбира се, да харесам онова, което прочета във финансовите отчети.

— Доста яко се пазарите, Р. Ч. Ще трябва да помисля.

— Не. Вие ме поканихте, нали така? Значи се нуждаете от мен повече отколкото аз от вас.

— Ще трябва да промените тази своя представа, Р. Ч., защото е неправилна. Няма да сключим сделка, където един от нас се мисли за по-силен. Смятам, че нашите обединени сили ни правят равни. Не сте ли съгласен?

— Да, може би е така. Дайте да погледна книжата. Ще ги прегледам и тогава ще говорим. До скоро.

Двамата мъже си стиснаха ръцете. Сър Виктор подаде на Р. Ч. голям пакет с данни и милиардерът си тръгна. Малко след това пристигна Анабел, натоварена с покупки. Сияеше от вълнение след обиколката си по града.

— Изглежда разходката ти е била ползотворна — отбеляза сър Виктор.

— Да. Сега ще облека всичко, за да ти го покажа. — Ан се усмихна щастливо. — Добре ли мина срещата ти?

— Така ми се струва, скъпа. Обаче има едно малко неудобство.

— О? — тя го погледна подозрително. — Какво е то?

— Като се върнем у дома, известно време няма да можем да се срещаме така често. Ще трябва да прекарвам доста време със съпругата си. Тя притежава нещо, което ми трябва. Ако не усети, че имам нужда от нея, страхувам се, ще се опита да ми попречи.

— Какво означава известно време?

— Колкото е необходимо, скъпа моя — отвърна сър Виктор. — Колкото е необходимо… и нито миг повече.

Шийла се обърна към малката групичка, която се беше събрала в една от залите за конференции на отдела по маркетинг в Ковингтън:

— Благодаря ви, че отделихте време да чуете предложението ми. Много е простичко и директно. Звучи така: Ковингтън… ние сме за утрешна Америка.

— Не е лошо. Харесва ми — каза главният рекламен шеф. — Но не бива да забравяме, че Ковингтън е международна фирма. По-подходящо би било Ковингтън… ние сме за утрешния свят.

— Така е, става. Струва ми се, че изразът не е съвсем добър, но предава смисъла — обади се някой друг.

— Рекламата и без друго ще върви само тук, така че мисля, че ние сме за утрешния ден на Америка е идеално — каза друга жена.

— Но това напълно пренебрегва факта, че сме глобална фирма.

— Аз все пак мисля, че онова, което ние измислихме, е по-добро Произвеждаме продуктите на бъдещето за днешния ви ден.

— Не, не и не — възрази някой друг.

Шийла стоеше и слушаше как хората от рекламния отдел разменят мнения по нейната идея. Беше научила от Уийзи, че никак не са доволни, задето външен човек е предложил девиз, който Уелш е харесал. Освен това бяха се подразнили от факта, че му го е предложила през главите им. Накратко, разбираше, че ги е засегнала. Вероятно щяха да разкритикуват девиза й.

— Чакайте малко. Отклонихме се от основното — опита се да въведе ред шефът на рекламата. Той се усмихна и погледна към Шийла. — Виждате ли какво предизвикахте тук? Все пак, да се върнем към основното внушение. Ковингтън е за утрешния ден. Всички сме съгласни с това. Значи може да е утрешният ден на Америка или на света, или на Земята или на планетата, или на какво друго?

Обсъждаха го още известно време, сведоха избора до Америка или света и накрая се спряха на второто. Шийла нямаше нищо против. Ковингтън… ние сме за утрешния свят. Вероятно беше по-точно, а и така рекламният отдел го бяха превърнали в свое творение. Можеха да си припишат заслугата, тя нямаше нищо против.

— Добре — каза в заключение завеждащият отдел Реклама. — Сега вече имаме новия фирмен знак и девиза. Да получим одобрението им за момента. После искам тези реклами да се подготвят възможно най-бързо. Искам да кажа, че днес вече е късно.

— Не забравяй — напомни му един от сътрудниците му, — че ще трябва да помислим кого да изберем за говорител в телевизионните реклами.

Шийла стана и събра нещата си:

— Вече не ви трябвам, така че мога да се връщам в офиса си.

— Разбира се — отвърнаха всички вкупом. — И благодарим за съдействието.

Шийла се усмихна и кимна. Ама че съдействие! Все пак знаеше, че Джереми й отдава дължимото, а тя бе искала именно това.

По-късно същата седмица се случи нещо, което я извади от равновесие. С Дейвид и Уийзи обядваха набързо в кафенето на първия етаж в централата на Ковингтън. Уийзи им снасяше някои от местните клюки.

— Впрочем, чухте ли? — възкликна тя. — Той ще пристигне в Атланта в началото на следващата седмица. Ще бъде тук, в Ковингтън, за да се срещне с директорите и рекламния отдел.

— Кой е той? — попита малко сухо Дейвид. Беше се оплакал на Шийла, че непрестанните приказки на Уийзи започват да го дразнят.

— Новият официален говорител на Ковингтън. Не кой да е, а самият Дан Грийн. Йейл Холандър.

— Какво? — от изумление Шийла остави вилицата си на масата. — Сигурна ли си?

Уийзи кимна:

— Току-що са подписали договора. Тина от рекламния ми се обади веднага.

Шийла беше като зашеметена.

— Защо са избрали него?

— Защо не? Йейл Холандър е истинска сензация — учуди се Уийзи, — а и героят му, Дан Грийн, е неуморен журналист природозащитник. Ръководството реши, че положителният му образ на природозащитник е точно онова, от което фирмата се нуждае. Плащат му цяло състояние за изключителен двегодишен договор като говорител.

Шийла мълчеше, опитвайки се да възприеме новината.

— Не знам какво да облека за работа в понеделник — суетеше се Уийзи. — В случай че го срещна, което имам твърдо намерение да направя. Не мислиш ли, че е страхотно привлекателен, Шийла?

— Не гледам сериала му.

— Но той непрекъснато се появява по кориците на списанията. Не мога да повярвам, че не знаеш как изглежда. — Уийзи беше изумена.

— Наистина е готин — съгласи се Дейвид. — Много е секси.

— Знам как изглежда — призна Шийла. — Навремето ходех с него.

— Какво? Шегуваш се! Направо невероятно! — изписка Уийзи възхитено. — Какво представлява той?

— Всъщност не съм човекът, когото трябва да питаш. Предполагам, че е готин. Но ние се разделихме бурно. Може би ще си взема почивен ден в понеделник, за да не се сблъскам с него.

— Какво? Шийла, да не си посмяла! Трябва да ни представиш — настоя Уийзи. — Не ми пука изобщо какво ти е мнението за него. Помисли за приятелите си.

— Да, скъпа — ухили се Дейвид. — Като никога съм съгласен с Уийзи. Помисли за нас.

— Добре, ще ви представя, ако го видя. Но отсега ви казвам, че ще направя всичко възможно да не се срещнем. Сега бихте ли ме извинили, но трябва да се връщам на работа. Дейвид, ще платиш ли и за мен? Аз ще черпя следващия път.

Шийла излезе от кафенето и се върна в офиса си леко замаяна. Затвори вратата на офиса си, наля си малко минерална вода и глътна две таблетки Тиленол. Главата й бучеше, а също и адреналинът й.

Какво ставаше? Тя и Йейл Холандър бяха успели да живеят почти шест години в Лос Анджелис без да се срещнат. И ето че сега той идва в Атланта, и то точно в Ковингтън. От всички актьори по света защо трябваше да изберат точно него за говорител на фирмата?

Защо не, помисли тя. Като се има предвид как беше минал уикендът й.

Глава седма

— Добре Уелш, да го направим — каза Шулц на Джереми по телефона два дни по-късно. — Искам този път да натрия носа на Даймънд.

— Радвам се, че реши така — отвърна Джереми нехайно, макар да почувства огромно облекчение. Последните четиридесет и осем часа бяха доста напрегнати. Шулц не му се беше обадил и на Джереми започваше да му се струва, че течението отнася мечтите му към провал. Всичките му планове бяха започнали да му се струват крехки като пухчетата на глухарче във ветровит ден. Един силен порив на вятъра и всичко може да бъде отнесено от вятъра за броени секунди. Така стояха нещата в големия бизнес.

— Ще се срещнем през уикенда. Има много подробности за уточняване — продължи Едгар. — Ела тук, за да се срещнем на четири очи. Плановете ни все още са строго поверителни, нали знаеш?

— Разбира се.

— Няма да действаме докато не настъпи точният, най-подходящият момент. Повярвай ми, имам усет за тези неща. Това е едно от най-силните ми качества. — Едгар замълча за момент. — Джери, искам да направиш нещо за мен. Свързано е с друго мое предчувствие. Освен това е свързано със сделката ни.

— Разбира се, Ед. Какво е то? — Джереми би стъпил на горящи въглени за Ед Шулц, би направил всичко, което се наложи, за да стане Ковингтън негов.

— Колко добър си в двойните игри?

— Средно добър.

— Ето какво искам да направиш — започна да обяснява Едгар. — Както знаеш, братята ми ръководят холдингова компания, наречена Аркадия ентърпрайсиз. Чух, че моят брат близнак, Сам, прекарва доста време в офиса им в Атланта. Познаваш ли го?

— Само по име. — Джереми беше чувал, че Сам Шулц е хитър кучи син, по-безмилостен от Едгар. Всъщност, Джереми беше проучил и двамата още докато планът му да завладее Ковингтън беше само неосъществим блян. Двамата близнаци Шулц имаха отлични репутации, както и по-малкият им брат, Крейг. Говореше се, обаче, че Крейг не е роден за водач, а обича да върви след някого. Въпреки това, Джереми би бил щастлив да работи с който и да е от тях. Само че съдбата го беше срещнала с Едгар при една игра голф и Джереми накрая бе решил да свърже бъдещето си с онзи от братята Шулц, който живееше в Ню Йорк.

— Ето каква е работата — продължи Едгар. — Искам да се срещнеш със Сам в обществото — голф, официална вечеря, каквото и да е, стига да има и други хора наоколо. Само с присъствието си ще предизвикаш любопитството му. Бъди много хладен и сдържан и не говори за фирмата. Не се опитвай да му направиш впечатление, с каквото и да било. Всъщност, изобщо не трябва да говориш много, просто да си там. Ако започне да те пита за Ковингтън, запомни всичко, което би искал да знае. Не му давай никаква информация. Накарай го да те разпитва. И за бога, не споменавай, че Даймънд държи пакет във фирмата. Ако вече знае за това и те попита, кажи му, че ръководството държи всичко под контрол. Слушай. Наблюдавай. Ако Сам прояви интерес, отдръпни се. Просто смени темата и виж какво ще стане.

— За какво е всичко това? Накъде биеш?

— Искам да разбера дали брат ми се интересува от Ковингтън — отвърна Едгар. — Винаги сме искали едни и същи неща. Карма на близнаците или както там го наречеш. Колкото и да сме различни, имаме много общо помежду си.

— Добре, ще ти послужа за стръв. Но, Ед, дори ако Сам се интересува от Ковингтън, какво значение има това за нас с теб? Какво ще правим?

— Ще знаем какво да очакваме и ще бъдем подготвени. По-лошият вариант: ако Сам се хване с Ковингтън, това би качило цената. Ние с теб накрая ще спечелим, но залозите ще са по-големи, отколкото някога си си представял. — Едгар злорадстваше. — Ще говорим повече за това през уикенда. Впрочем, имаш ли нужда от посредник, който да организира срещата? Трябва да изглежда случайна, за да не заподозре Сам нещо.

— Не се безпокой. Мога да се добера до него без да събудя подозрение. — Джереми наистина имаше един добър приятел на име Кебът Бенър, който беше партньор на Сам в едно от многобройните му предприятия. Кебът отдавна искаше да запознае Джереми със Сам, за да може Джереми да спечели като инвестира в някоя от търговските операции на Сам. Джереми все отлагаше, поради връзките си с Едгар, но сега щеше да приеме.

— Добре — приключи Едгар одобрително. — Заеми се веднага с това. Можеш ли да дойдеш тук рано в събота?

Джереми погледна календара си:

— Ще трябва да разместя някои срещи. Не мога да дойда преди десет.

— Десет става. Девет би било по-добре. Ще се срещнем в секретния ми офис, един апартамент, който държа на Ривърсайд драйв. Ето адреса и телефона. Запомни ги. Не ги записвай никъде. Дори жена ми не знае за това място.

Джереми запомни адреса, който му бе казан, като през цялото време се чудеше защо е тази тайнственост. Човек би помислил, че се канят да свалят правителството, а не да купуват една фирма. Но да става каквото ще! Щом Едгар Шулц искаше така, за него беше без значение. У Джереми се бе родила мечтата, а Едгар разполагаше с важните зелени хартийки, които можеха да я превърнат в реалност.

За няколко седмици, ако нещата вървяха добре, мечтата му ще бъде действителност. Ковингтън интернешънъл ще бъде негов. И на Шулц, разбира се.

Джереми трябваше да си повтаря тази важна подробност, за да не я забрави.

Катлийн Симънс седеше пред компютъра, сама в новия си офис. Запали цигара, въпреки че се опитваше да ги намали. Беше третият й ден в Аркадия ентърпрайсиз. Бяха я помолили да започне веднага и тя се беше съгласила. И без това не познаваше никого в Атланта, така че нямаше какво друго да прави. Ето че четири дни след събеседването, вече седеше тук, в собствения си офис, който дори имаше хубав изглед през прозореца. Офисът й във ВИП беше колкото голяма кучешка колиба и без никакви прозорци.

Все още се чувстваше крехка и уязвима, но с всеки ден ставаше по-силна и бе доста оптимистично настроена за бъдещето. Да напусне Лос Анджелис беше най-доброто решение, което някога бе вземала. В Атланта се живееше лесно. Градът беше спокоен, също като Лос Анджелис, но тук имаше някаква свежест и жизненост, които й допадаха. Най-после Катлийн стъпваше на краката си.

Това, разбира се, беше, защото преместването в Атланта беше минало толкова гладко и бързо — нов апартамент, работа с чудесни перспективи — всичко в разстояние само на една седмица, откакто Шийла я уволни.

Катлийн предполагаше, че Шийла й е дала добри препоръки просто за да я разкара. Но Катлийн все още смяташе да й натрие вирнатото носле, като създаде конкурентна фирма. Този план обаче трябваше да почака известно време. Първо трябваше да си създаде добри връзки, за да събере капитал за предприятието си.

Работата й в Аркадия ентърпрайсиз беше тъкмо каквото й трябваше. Ако успееше да докаже способностите си на невероятно богатия Сам Шулц, а тя не се съмняваше, че ще успее, Катлийн бе сигурна, че той ще финансира бъдещето й. Една от секретарките му й беше казала, че той е финансирал хиляди малки предприятия.

Първо, разбира се, трябваше да се срещне с този прочут мъж, а тя още не беше го виждала.

Катлийн вдигна поглед, когато някой влезе в офиса й без да почука.

— Здравей. Добре дошла на борда — каза младият мъж. Изглеждаше няколко години по-млад от нея и беше доста сладък. Е, малко беше нисичък, някъде около един и шестдесет и пет, но имаше руса коса и невероятно тъмни сини очи.

— Аз съм Рик Даймънд — усмихна се той, — личният съветник на Сам Шулц в областта на сливанията и изкупуванията. И аз съм нов. Тук съм едва от няколко седмици.

— Аз съм Катлийн Симънс. Радвам се да се запознаем. — Тя се усмихна весело. — Само да се представите ли дойдохте или се нуждаете от някаква помощ?

— Нуждая се от помощ във всичко. Всъщност, трябва ми малко информация за зъболекарския бранш. Тенденциите в него, ако така може да се каже. Сега, когато живакът е напълно отречен, какво се прави?

— Да не би мистър Шулц да смята да купува конгломерат за зъболекарски материали? — попита тя с любопитство.

— Не, аз трябва да си сменям пломба — пошегува се той и отново се усмихна широко. Катлийн реши, че усмивката му е очарователна.

— Ще ви се обадя по-късно тази сутрин. Кой е номерът на вътрешния ви телефон? Ще ви изпратя информацията по факса.

— 333 — каза Рик. — Обадете ми се като огладнеете. Ако сте свободна, с удоволствие ще ви поканя на обяд.

— Благодаря. Много обичам да ме канят на обяд. Мразя да ям сама в офиса си.

Катлийн отново се зачуди колко ли е по-млад от нея Рик Даймънд. Това всъщност няма никакво значение, напомни си тя. Целта й в Атланта щеше да бъде Джереми Уелш. Онази кучка Шийла може би иска Джереми, въпреки че се кълне в противното, но Катлийн ще да го получи. Това беше сигурно.

Рик се върна в офиса си и се захвана с множество телефонни обаждания, както му беше наредил шефът му. Все още беше разстроен от работата в Аркадия ентърпрайсиз. Би трябвало да е личен съветник на Сам Шулц, но този човек беше направо неуловим. Рик не го беше виждал от седмица, всъщност, откакто беше ходил в ранчото му в Санта Фе. Засега получаваше нареждания по телефона или по факса и Рик със сигурност не се чувстваше като един от вътрешните хора на Шулц, макар Шулц да го беше уверил, че играе точно такава роля.

Рик беше нетърпелив да се прослави. Беше на двадесет и осем. Бог знае колко милиона вече е бил спечелил на тази възраст баща му. Доходите на Рик все още зависеха от попечителския фонд и той отчаяно искаше да докаже себе си. На баща си, разбира се, но също и на самия себе си.

Шарлот, която бе смятал за любовта на своя живот, беше също тъй неуловима като шефа му. Рик бе започнал да подозира, че красивата съпруга на Р. Ч. не бе жената, за която я беше мислил в началото на тяхната връзка. Тогава тя се бе клела, че го обича и ще напусне Р. Ч. заради него. Сега Рик се съмняваше, че е била искрена. Последните няколко пъти, когато говориха по телефона, Шарлот беше му се сторила страшно разсеяна, а и не бяха се срещали от началото на месеца. Рик броеше дните, но подозираше, всъщност знаеше, че Шарлот не го прави. Само ако можеше да отърси съзнанието си от нейния образ, това би било едно от най-здравословните неща, които би могъл да направи за себе си.

Проблемът беше, че не успяваше да пропъди Шарлот от мислите си. Поне не до днес. Не и допреди половин час, когато бе видял онова красиво създание с големи очи, което току-що бе започнало работа тук. През тази кратка среща Катлийн му се беше сторила крайно изтънчена, застрашен от изчезване вид, до който трябва да се приближаваш внимателно, за да не избяга. Рик разпознаваше симптомите. Той и Катлийн бяха сродни души. И двамата бяха дълбоко наранени, беше го разбрал само от няколкото минути, прекарани с нея. В очите й се четеше душевна болка.

Телефонът звънна. Беше шефът му.

— Даймънд — Сам Шулц се обаждаше от самолета си, някъде над Тексас, — пътувам за Атланта. Ще бъда там поне десет дни, така че уреди всички онези срещи, за които бяхме говорили. Какво има за днес? Нещо интересно да ми докладваш?

Рик погледна бележките си.

— Да, едно нещо ми прави впечатление. Обади се един от партньорите ви в Три-екс. Казва се… Кебът Бенър. Искаше да ви покани с Корнелия на вечеря. Каза, че смята да покани още един приятел, Джереми Уелш.

— Уелш? Името ми се струва познато.

— Той е президент на Ковингтън — припомни му Рик.

— Аха. Това е интересно. Обади се веднага на Кебът и приеми поканата.

— Дадено. Нещо друго?

Говориха по работа още няколко минути, а после Сам попита:

— Да си се чувал с баща си напоследък?

— Р. Ч. и аз не си говорим често, Сам. Казах ти още преди.

— Да, наистина. Струва ми се, обаче, че сега е много подходящ момент в кариерата ти да се сдобриш с твоя старец — предложи Сам. На Рик обаче му прозвуча по-скоро като заповед.

— Ще помисля по въпроса, Сам.

— По дяволите, Рик, колко направо трябва да ти го кажа? — прогърмя гласът на Сам в слушалката. — Трябва да направиш нещо повече от това да помислиш. Трябва да знам какво е намислил той.

След тази заповед Сам затвори телефона.

Вълна на недоволство се разля по цялото тяло на Рик, от врата до гръбнака. Отново се повтаряше старата история. Сам го беше уверил, че няма да стане така, но това се случваше навсякъде, където Рик опитваше да работи. Никой никога не го назначаваше заради него самия, вземаха го, защото беше син на Р. Ч. Ако само забравеха това и му дадяха възможност, Рик знаеше, че е достатъчно умен, за да успее. Със сигурност беше готов да работи здраво. Той не се нуждаеше от баща си, защо тогава им беше на тях?

Сега всичко отново започваше с новия му шеф. Кога щеше да се промени животът му?

Рик се обади на Кебът Бенър, за да уреди вечерята, а после набра вътрешния на Катлийн:

— Готова ли си за обяд? — попита той.

— Какво? Едва десет и половина е.

— Не обичам да се храня припряно. Не е добре за храносмилането.

Катлийн се разсмя:

— Добре. Но не съм свършила с онзи доклад, който искаше.

— Това може да почака, но не и аз. Трябва да обядвам с теб. Ще те взема от офиса ти след няколко минути.

Рик реши да не се ядосва заради това, че Сам го бе наел с умисъл. Поне не сега. През следващия час и половина щеше да забрави всичко и да се заеме само да опознае Катлийн.

Би могъл да направи далеч по-лоши неща. Например да вдигне телефона и да се обади на Шарлот, което му се искаше да направи, може да се каже, всяка секунда от денонощието.

Кебът Бенър се обади на Джереми, за да му съобщи, че е уредил вечерята за петък вечер. Бенър беше резервирал обичайната си маса в известния китайски ресторант Чопстикс за себе си, жена си Алис и Сам и Корнелия Шулц.

— Ще доведеш ли някоя от онези красиви жени, с които обикновено те виждам? — попита Кебът Джереми. — Или ще бъдеш соло.

Джереми реши, че ще изглежда по-малко делово, ако отиде с някого:

— Ще дойда с дама, но не съм решил с коя.

— Резервациите са за осем и тридесет. Ще се видим там.

Джереми затвори и се замисли кого да покани. След като се разведе, беше излизал с доста жени. Повечето като че ли търсеха постоянна връзка и веднага щом забележеше явни признаци за това, Джереми спираше да им се обажда независимо колко ги харесваше. Ако поканеше някоя от тях, тя би го сметнала за знак, че иска отново да се сближат.

За вечерята с Шулц обаче му трябваше нещо по-различно. Някоя интелигентна жена, която да не се обиди, ако разговорът стане делови. Трябваше да бъде и привлекателна, да краси масата. Прегледа тефтерчето си и се зае да преценява различните възможности. Никоя не му се струваше напълно подходяща.

Телефонът звънна. Обаждаше се Шийла, за да си уреди среща да обсъдят програма за предварителна преработка, от която тя и Дейвид бяха много ентусиазирани. Уговориха се за понеделник.

Тогава му хрумна нещо.

— Шийла, случайно да си свободна за вечеря утре? Делова е, но ще бъдат и съпругите, за да не стане твърде скучно. — Той й описа останалите, които щяха да присъстват и че иска да се срещне с Шулц, защото смята да инвестира в едно от начинанията му.

— Утре е петък. Да, става. Но имам да свърша някои неща след работа. Мога ли да дойда направо в ресторанта?

— Чудесно. — Той, зарадван, че няма да се наложи да се занимава с кавалерстване, да я взема от къщи и да я изпраща, приключи набързо: — Ще се видим там. Осем и половина в Чопстикс. Резервацията е на името на Кебът Бенър.

Джереми записа уговорката в бележника си и се усмихна доволен от избора си. Шийла беше умна и привлекателна. И всичко щеше да си остане делово.

Глава осма

В неделя следобед Шийла, Джеси и трите деца на Ели помагаха на Бил Локууд да сади цветя в тухлените саксии край новата им външна тераса. Денят беше чудесен, в небето не се виждаше и едно облаче. Беше горещо, но не толкова влажно, колкото обикновено в Атланта през юли.

Телефонът в къщата на семейство Локууд звънна и след малко Грейс Локууд се провикна от вратата към вътрешния двор:

— Шийла? Сестра ти се обажда. Четвъртият човек за тенис не е дошъл. Пита дали можеш да прескочиш до клуба, за да играеш с тях.

— Не мога, мамо. Напомни й, че й обещах да гледам децата.

— Мога и аз да ги гледам. Не ми създават грижи — настоя баща й. — Иди да се позабавляваш.

— Сигурен ли си, татко?

— Да, напълно — усмихна се баща й.

Преди няколко дни Шийла се беше преместила заедно с Джеси в дома на родителите си в Бъкхед под претекст, че къщата за гости на Ели е твърде малка. Трябваше да признае, че беше изненада, но Грейс и Бил изглеждаха във възторг от този развой на нещата. Дори бяха предложили да докарат Кирстен и малкия далматинец за своя сметка. Шийла започваше да си мисли, че родителите й всъщност не са толкова лоши, колкото ги бе изкарвала през всичките тези години, макар все още да беше нащрек с майка си.

След като Том вече не беше част от живота й, тя реши, че не си струва да пътува до Лос Анджелис и обратно, докато приключи работата в Ковингтън. Беше по-лесно и за Джеси, и за нея самата да останат в Атланта. Тъй като Дейвид си ходеше всеки уикенд, той щеше да се заеме с всичко, което излезе в офиса на ВИП. Шийла можеше просто да поддържа връзка по телефона и факса.

Все пак, Шийла продължаваше да се чувства неспокойна и като изтръгната от корените си. Струваше й се, че както Том, така и чудесната й къща в Лос Анджелис са част от един живот, минал преди векове. Възможно ли беше да са скъсали с Том само преди малко повече от седмица? Не беше за вярване.

— Страхотна беше — възкликна Ели след тенисмача, щастливо усмихната. — Гордея се с теб.

— Благодаря ти. Беше истинско удоволствие за мен. Трябва да играем по-често.

Шийла и Ели не бяха играли тенис заедно от деца, когато и двете просто бяха се пробвали без особен ентусиазъм в тази игра. След това обаче и двете поотделно се бяха хванали сериозно с тениса и сега не можеха да спрат да се възхищават взаимно от добрите си удари. Всъщност бяха играли страхотно, побеждаваха с по цял сет.

Като си тръгваха от корта, срещнаха Джереми Уелш, облечен в бял екип за тенис. Той също тъкмо бе свършил играта си.

— Това не са ли сестрите тенисистки — усмихна се той за поздрав. — Как беше играта ви?

— Страхотно — отговори Шийла. — Спечелихме.

— Аз също. Впрочем, Шийла — продължи той все тъй с усмивка. — Още веднъж ти благодаря за вечерята в петък. Твоето присъствие я направи много по-приятна.

— Приятелите ти съвсем не са досадни — отвърна Шийла. — Този Сам Шулц е голям образ. Прекарах чудесно.

— Аз също. — Джереми като че ли искаше да каже още нещо, но после размисли. — Радвам се да те видя, Ели — додаде той и се отправи към съблекалните.

— Мисля, че е много привлекателен — отбеляза Ели, докато вървяха към паркинга. — И каква е тази вечеря? Не си ми казала, че излизаш с него, Шийла. Криеш от мен?

— Не излизам с него. Вечерята беше делова. Бях поканена просто, за да не стои столът празен.

— О! — проточи Ели разочаровано. — Той е много подходящ и си помислих…

— Няма да стане. Отношенията ни са професионални. Това е всичко. — Въпреки че беше прекарала чудесно вечерта с Джереми, Шийла беше достатъчно умна, за да търси в това нещо повече. Той я смяташе само за делови партньор и точно такива щяха да си останат.

— Джереми е неженен, преуспял и секси. Три от три възможни. Какво повече можеш да искаш, Шийла? Много си придирчива. — Ели спусна гюрука на бялото БМВ преди да потеглят.

— Ели, за това трябват двама души. Джереми също не се интересува от мен. Виждаме се на работа. Разбираме се добре, но всичко е повърхностно. Това е. И така ще си остане.

— Мисля, че е интересно, дето те е поканил на вечеря. Брус ми е казвал, че излиза с много жени. Можел е да покани някоя от тях.

— Моля те, Ели! Едва съм се разделила с Том, ако си забравила. Все още не съм готова да се обвързвам с друг.

— Добре, добре. Но кажи ми, не мислиш ли, че Джереми е привлекателен?

— Да — призна Шийла. — А сега може ли да сменим темата?

Шийла мълча през повечето време по пътя за вкъщи. Знаеше, че Ели си мисли, че е ядосана, задето й е натрапвала Джереми, но всъщност не беше това. Шийла се чувстваше неловко, задето знаеше за връзката на Брус и освен това знаеше, че според Ели бракът й върви гладко.

Но може би той наистина вървеше? Все пак, Брус беше скъсал с Уийзи, не беше се решил да напусне Ели и децата. Може би тази връзка е била признак на кризата на средната възраст и сега всичко бе приключило.

Надяваше се, че е било само това.

След тенисмача Джереми си отиде вкъщи. Мисис Аткинс имаше свободен ден и той бе доволен, че е сам в къщата. Отвори си една студена бира Бек и се пльосна на пъстрия хамак от Гватемала на верандата, която гледаше към задния двор. Изведнъж осъзна, че за пръв път това лято сядаше навън, а лятото беше вече преполовило. Три пъти седмично идваше градинар, но сега забеляза, че дворът не изглеждаше толкова чист и поддържан, както когато Нанси живееше тук. След развода им той прекарваше колкото се може по-малко време у дома. Не му трябваше толкова голяма къща, би му стигнал един апартамент, но преместването изискваше твърде много усилия. По-лесно беше да си остане тук. В подобни дни, обаче, Джереми си мислеше колко хубаво би било като се прибира от работа, вкъщи да го чака жена, която да не е мисис Аткинс.

Мислите му се върнаха към Шийла и как тя бе казала за Сам Шулц, че е голям образ. Вярно беше. Той изглеждаше толкова различен по характер от брат си. Различаваха се и по външност, Сам беше поне с дванадесетина килограма по-слаб. И все пак бяха еднояйчни близнаци. Джереми се замисли какво ли бе предизвикало разрива им.

Вечерята беше минала гладко. Сам беше шумен разказвач и общо взето не им беше дал думата. Беше задал няколко въпроса за Ковингтън, но Джереми се държа подобаващо. Едгар изглеждаше доволен при срещата им в Ню Йорк в събота сутринта.

Сякаш всичко си беше дошло на мястото. Сега той и Ед изчакваха да видят какво ще направи Даймънд, преди да уточнят окончателната си стратегия.

Джереми си помисли колко щеше да спечели като приключи сделката, като се сложат привилегированите акции, увеличението на заплатата, премии и всичко останало. Какво щеше да прави с тях? Можеше да си купи апартамент на Хилтън хед, луксозна мансарда в Манхатън, ранчо в Монтана. Или да ги вложи в произведение на изкуството и да притежава оригинален Пикасо или Матис. Може да събира маркови коли, например ролс-ройс или стар модел Пакард със стъпалце.

В тази сделка обаче основното не беше печалбата и какво може да се купи с нея. Основното бе статутът, който щеше да получи. Вече няма да е просто президентът на Ковингтън интернешънъл. Ще бъде Джереми Уелш милионерът, а може би някой ден милиардерът. Ще вечеря с короновани особи и филмови звезди. Ще пътува по целия свят и ще отсяда в президентските апартаменти на най-луксозните хотели. Ще сключва сделки с някои от най-могъщите мъже в света. До него ще вървят жени, които мъжете, с които сключва сделки, да пожелават. Всичко това го очакваше, може би съвсем близо.

Мислите му отново се върнаха към Шийла, към вечерята в петък. Дотогава в неделовите му мисли витаеше образът на Шарлот. Сега осъзна, че някои от нещата, които бе казала Шийла, продължават да изскачат в съзнанието му неочаквано. Не че я желаеше. Тя беше привлекателна, но също като него беше целеустремена и предприемчива. Без съмнение, Шийла беше от типа жени, които търсят стабилност, а не случайна връзка. Освен това си спомни, че бе споменала, че в живота й има някой. Толкова по-добре.

На вратата се позвъни. Джереми не очакваше никого. Надигна се от удобния си хамак, остави бирата си на външната маса и тръгна към вратата, леко раздразнен, че нарушават спокойствието му в неделя следобед.

— Здравей, Джереми. Не си ме забравил, нали? — Шарлот стоеше на вратата широко усмихната. Изглеждаше страшно съблазнителна. Русата й коса бе пусната свободно и се стелеше по раменете. Беше облечена в тясна и прозрачна плажна рокля, която чудесно подчертаваше фигурата й.

— Шарлот — само изрече изненадано Джереми. Мислеше, че ясно й е показал, че не желае да я вижда повече. — Какво, по дяволите, правиш тук?

— Не изглеждаш очарован, че ме виждаш. Няма ли да ме поканиш да вляза?

— Не. Идеята не е добра. Виж, казах ти по телефона, че не мога повече да се срещам с теб. Не се чувствам в свои води в подобни ситуации. Ти си чудесна жена, но си обвързана с друг.

— Не можеш да се престориш, че онази нощ с мен беше нещо обикновено. — Тя се промъкна край него и влезе вътре.

— Моля те, Шарлот, не ме ли чуваш? Казах ти, че беше страхотно, но ти си омъжена. Не обичам подобни рискове.

— Какво рискуваш ти? Струва ми се, че аз съм тази, която излага на риск всичко — брака си, положението си…

— Така ли? И това те възбужда? Да живееш с тръпката от опасността, че могат да те хванат?

Тя вдигна рамене и метна бялата си сламена чанта на дивана.

— Няма ли да ми предложиш нещо за пиене?

— Не. Искам да си вървиш.

— Напротив. Ти ме желаеш. — Тя го погледна право в очите и го опипа с дясната си ръка.

— Моля те, недей. — Той се отдръпна, взе чантата й и й я подаде. — Как да те убедя?

Джереми не искаше да предизвиква неприятни сцени, но не желаеше тази жена в дома си, нито в живота си. Когато бе казал на Брус преди седмици, че Шарлот може да му навлече неприятности, не беше си ги представял и наполовина. Започваше да си мисли, че може би е луда.

Тя отвори чантата си, извади малка кутийка и му я подаде:

— Дойдох само да ти върна това. Копчетата ти за ръкавели.

— Какво каза на Р. Ч.? Че са ги откраднали?

— Не. Дадох да направят копие, за да си има и той. Наистина много ги хареса.

Джереми се усмихна кисело:

— Чудесно, сега винаги щом ги сложа, ще си мисля за него.

— Или за мен.

— Благодаря, че ми върна копчетата за ръкавели. Сега нека всеки си тръгне по пътя, моля те!

— Добре, ще се махна от живота ти, ако наистина го искаш — просъска тя. — Всъщност, до този момент не съм разбирала колко си сериозен и скучен, Мистър Идеален Ръководител. Кълна се, че сигурно би предпочел да спиш с Р. Ч., отколкото с мен. Привлича те неговата власт, нали? Това всъщност те привлече към мен от самото начало. — По дяволите, никой не ме желае заради самата мен! — Тя изведнъж избухна в плач, от очите й рукнаха гневни сълзи. — Никога не си ме желал.

На Джереми му се прииска да беше останал в клуба за още един сет, така нямаше да си е у дома за тази сцена. Беше си помислил дори да се отбие в офиса за два-три часа. Защо ли не го направи?

Отиде в кухнята, за да вземе кутия салфетки и ги донесе:

— Хайде, Шарлот, знаеш, че това, което казваш, не е вярно. Разстроена си. — Опита се да го изрече възможно най-успокоително. — Разбира се, че ти ме привлече. Това нямаше нищо общо с Р. Ч. Но когато се опомних, осъзнах, че трябва да престанем да се срещаме.

Беше й го казвал толкова пъти, че се почувства сякаш рецитираше нещо наизустено.

Тя избърса очи и седна на дивана:

— Не ти вярвам.

Джереми беше нервен, искаше да я разкара от къщата си. Защо само телефонът не звъннеше, каквото и да е, което да прекрати сцената. Не беше свикнал с подобни положения. Петгодишният брак с уравновесена жена го беше разглезил.

Въпреки раздразнението си, той седна до нея и хвана нежно ръката й:

— Шарлот, какво ти става? За какво е всичко това? Сигурен съм, че разбираш моето положение в тази история. Бях пометен от чувства, но после разбрах, че това е грешка и за двама ни. Защо не можеш да го разбереш?

— Не ме искаш, нали?

— О, моля те! — Това беше уморително. Прокле деня, или по-скоро вечерта, когато я беше срещнал, онази нощ, когато му се беше сторила толкова пленителна. Не можеше да си спомни какво е видял в нея.

— Няма да ме искаш дори да бях свободна.

— Ти не си свободна. Моля те, престани.

— Свободна съм.

— Какво?

— Зарязах Р. Ч. — прошепна тя. — Заради теб.

— О, господи!

Джереми се втренчи в нея и усети как кръвта му се смръзва. Какво, по дяволите, щеше да прави сега? Можеше само да си представи какво ще направи Р. Ч. Че ще го уволнят, беше едно на ръка. Кой знае още какво.

— Шарлот, това не е вярно, нали? — Молеше се да не е.

— Вярно е — каза тя. — Скарахме се жестоко и аз го напуснах.

— Каза ли му, че идваш тук? При мен?

— Разбира се, че му казах.

— По дяволите, нямала си право да го казваш! — изкрещя той. — Прекарали сме само една проклета нощ заедно. Страхотна нощ беше, не ме разбирай погрешно, но заради нея не можеш да захвърлиш целия си живот. Не можеш да напуснеш Р. Ч. заради мен без дори да си ме питала. Ти си луда, Шарлот! Направо си се побъркала.

— Не говори така! — изпищя тя. — Ти ме обичаш. Каза ми го.

— Кога? — попита той вбесен. — Кога съм казвал, че те обичам?

— През онази нощ — въздъхна тя. — Онази вълшебна нощ.

Джереми подпря чело на ръцете си. Искаше му се всичко това да изчезне. Защо му се случваше точно на него!

Ръката на Шарлот започна да го гали по врата. Побиха го тръпки.

— Хайде да се любим — пророни тя. — Зная, че искаш. Сега съм твоя.

Той я погледна нещастно, не знаеше какво да прави. Изведнъж му хрумна нещо.

— Добре, Шарлот. Ти иди в спалнята. Аз ще отворя бутилка шампанско.

Тя се усмихна щастливо и го целуна по бузата.

— Така е по-добре. Знаех, че ме искаш. Виждаш ли, трябваше ти само малко стръв.

— Какво?

— Като повярва, че съм свободна и си готов да ме вземеш пак — ухили се тя. — Така че сега само трябва да се освободя. Ще кажа на Р. Ч. утре, като отида да си взема нещата.

— Още не си казала на Р. Ч.? Излъга ме? Това ли искаш да кажеш? — Джереми усети как примката около врата му се разхлабва.

— Бързо схващаш, Джереми. Трябваше да зная дали ме искаш. А ти ме искаш, скъпи! — Шарлот се наведе да го целуне. Той понечи да се дръпне, но реши, че за момента е по-добре да се престори на увлечен. Отвърна на целувката й, но не усети нищо, което да наподобяваше страст.

— Иди се приготви — нареди той, като се откъсна от нея. — Аз ще отворя шампанското.

— Да, сър. — Тя се засмя щастливо, хвърли сандалите си и тръгна към спалнята.

Джереми отиде в кабинета си, затвори вратата и трескаво запрелиства бележника си с адреси. Набра номера на Люси Гуолтни. Звънна шест пъти и телефонният секретар не се включи. Тъкмо щеше да се откаже, когато Люси вдигна слушалката.

Той се представи и обясни набързо какво е станало:

— Сестра ви е превъртяла. Искам да кажа, че наистина е изгубила досег с реалността. Налага се да дойдете веднага. Трябва да направим нещо — той й даде адреса.

— О, боже — каза само Люси. — Идвам веднага.

Джереми отиде в кухнята да вземе шампанското, за да занимава Шарлот, докато Люси дойде.

Отваряше бутилката, когато му мина през ума, че винаги се беше смятал за добър познавач на човешките характери. Не че не беше забелязал от самото начало, че Шарлот е психически нестабилна и неуравновесена. Та нали му беше взела копчетата за ръкавели? Но никога не му беше хрумвало, че е дотолкова неуравновесена.

За миг се замисли за Р. Ч. и усети порив на състрадание към него. Онзи трябваше да живее с нея. Не е за чудене, че постоянно разкъсваше корпорации.

— Джереми! — чу Шарлот да вика от спалнята. — Защо се бавиш толкова?

— Ей сега. — Той погледна часовника на стената. Надяваше се, че Люси ще дойде скоро.

Ама че начин да си прекараш свободния неделен следобед!

Глава девета

В понеделник сутринта Шийла караше бавно по натоварените улици, когато се сети, че точно този ден Йейл Холандър трябваше да се появи тържествено в града.

За секунда й се прииска да обърне колата. Можеше да се обади на Дейвид и да му каже, че е получила хранително натравяне или нещо такова.

Вероятността да види Йейл беше много малка. Той ще е зает със срещи с ръководството във високото тяло, а тя щеше да си стои кротко на тридесет и първия етаж. Освен това, дали той въобще ще я познае, ако се срещнат, зачуди се тя. Бяха минали почти шест години. Нали го познаваше, в живота му вероятно бе имало десетки жени след нея. Спомни си, че дори бе чула, че бил женен за кратко.

И все пак тя беше свързана с него чрез Джеси. Колкото и да се опитваше да го изтрие от съзнанието си, откриваше частици от Йейл у дъщеря си. Джеси имаше същата усмивка като баща си и същото източено тяло, с дълги ръце и крака.

Откакто Уийзи им беше поднесла новината, че Йейл ще става говорител на Ковингтън, Шийла едновременно се страхуваше и очакваше този ден. Трябваше да си признае, че е любопитна да го срещне отново, да разбере как ще й подейства да го види. Бяха създали дете заедно, дете, за което той не знаеше нищо. Ситуацията беше най-малкото необичайна.

Докато търсеше място на служебния паркинг на Ковингтън, Шийла видя зет си да слиза от колата си малко по-встрани. Откакто бе разбрала за връзката на Брус и Уийзи, тя се опитваше да го отбягва или поне да се среща с него само в присъствието на други хора. Сега остана в червения си нает понтиак, като се преструваше, че се занимава с касетофона, надявайки се той да отмине.

Де тоя късмет! Брус явно бе познал колата й. Видя в огледалото за обратно гледане, че тръгва към нея.

— Добро утро, Шийла — поздрави той приветливо. — Как я карате у родителите ти? Грейс още ли не те е изхвърлила?

— Разбираме се изненадващо добре — отвърна Шийла хладно. Тя взе чантата си и слезе от колата.

— Липсваш ни у дома.

— Много си мил, но наистина ни трябваше повече място. Домашната ми помощничка пристига днес от Лос Анджелис. А също и кученцето на Джеси.

— Джес ще е доволна.

Повървяха мълчаливо няколко минути, влязоха през въртящите се врати в огромното фоайе на Ковингтън с матови стъкла, облицовано в зелен мрамор.

— Ще се видим по-късно, Брус. — Шийла тръгна към редицата асансьори за онази част на сградата, където бяха офисите им.

— Чакай малко. Не хуквай така. — Той хвана ръката й и леко я дръпна до стената, по-далеч от забързаните хора. — Трябва да те попитам нещо. Колко добре познаваш Уийзи Хол?

Това беше въпросът, от който се боеше. Да излъже или не?

— Не много добре. — Дотук беше истина.

— Понеже онази вечер ви видях да седите на една маса, чудех се ъ-ъ… — запъна се той и млъкна.

Виждаше се, че е притеснен. Беше му трудно да я гледа в очите. Все пак, реши тя, не си струва да го изважда от затруднение. Вероятно нямаше да й досажда повече, ако е наясно, че знае за похожденията му.

— Знам за вас двамата. Всичко. Само като я погледнах след като ти си тръгна и всичко ми стана ясно. Тя не знаеше, че си ми зет.

— Слушай, Шийла, трябва да поговорим за това. Можеш ли да обядваш с мен днес?

— Не. Няма какво да си кажем. Няма да казвам на Ели, ако се безпокоиш за това — увери го тя, — тъй като не искам да я нараня. Обаче ще й кажа, ако някога разбера, че си се забъркал с друга жена, освен Уийзи.

— Не съм. Беше голяма грешка. Просто се случи, а после нещата излязоха от контрол. Уийзи не означава нищо за мен. Ели е единственият човек, когото обичам. Моля те, Шийла, повярвай ми!

— Добре, Брус.

— Дявол да го вземе, всеки греши понякога. Освен ти, разбира се — добави той саркастично.

— Не ме намесвай в това.

— Шийла, аз не съм чудовище, разбра ли? Ели си запълва времето с тенис, излиза с приятелите си и се грижи за децата. Нощем обикновено е твърде изморена, за да… — той отново не довърши. — Моля те, повярвай ми. Аз я обичам! Това няма да се повтори, но… — той сниши гласа си до шепот. — Може би трябва да отидеш на пазар с нея. Заведи я до Виктория сикрет или нещо такова. Накарай я да си купи нещо секси — помоли той. — Истината е, че в брака има двама. Ели не знае как да изглежда секси. За бога, та тя носи бабешки нощници! С дълги ръкави и до коленете, бархетни през зимата, памучни през лятото. И гадни ластични сутиени.

— Защо ти не й купиш нещо хубаво? Сигурна съм, че ще се зарадва.

Брус кимна:

— Добре. Но поне би ли поговорила с нея по женски? Опитай се да я убедиш да бъде как да кажа, по-достъпна.

— Ти трябва да поговориш с нея, Брус. Това засяга вас двамата.

— Предполагам, че си права — въздъхна той. — Е, радвам се, че си изяснихме нещата. Чувствах се отвратително откакто те видях с Уийзи. Обещавам ти, че това няма да се случи отново.

Той погледна часовника си:

— Трябва да отивам на една среща. Сигурна ли си, че няма да обядваш с мен?

— Днес съм заета, но благодаря — каза тя вече по-меко. — Аз също се радвам, че се разбрахме.

Шийла се качи нагоре. За пръв път почувства някаква симпатия към зет си. Той беше прав за Ели. Тя беше чудесен човек, но никога не е била секси или кокетка, дори като ученичка. Ето че тя бе мразила Брус за онова, което е направил, без дори да се запита защо го беше направил. Уийзи беше твърде бъбрива, но имаше загоряло и чувствено тяло и влажен предизвикателен поглед. Шийла изведнъж разбра кое бе привлякло Брус и защо се бе поддал.

— Добрутро, Шийла — посрещна я Дейвид, щом влезе в офиса.

— Здравей. Как прекара уикенда?

— Страхотно. Сложил съм един куп материали от Бен и Линди на бюрото ти. При обратния полет ме сложиха в първа класа и познай заедно с кого пътувах? Старият ти приятел Йейл! — възкликна Дейвид. — Стюардесите жужаха около него като пчелички. Едва успях да получа чаша вода.

— Говори ли с него? Каза ли му, че работиш в Ковингтън?

— Не. Искаше ми се, но не събрах смелост. Все едно. Рекламният отдел дава прием в четири, за да може той да се срещне с пресата. Поканени сме.

— Заедно с всички останали в тази сграда, предполагам.

— Ще отидеш ли? Реши ли се да го видиш?

— Не съм сигурна. Ще си помисля. — Тя тръгна към офиса си, за да се захване със задачите за деня.

До четири часа Шийла беше променяла поне десет пъти решението си дали да ходи на приема или не. Накрая омекна. Среса се, освежи червилото си и взе асансьора до четиридесетия етаж. Дейвид беше до нея, за подкрепа.

— Може само да погледна и да изчезна — предупреди го Шийла. — Не обещавам, че ще те представя. Освен това, той сигурно ще е обграден от репортери.

Залата беше претъпкана и Шийла и Дейвид се заприказваха с неколцината познати. Шийла се изненада, че не мярка Уийзи наоколо. Нито пък виждаше Йейл.

След няколко минути той влезе с Рандолф Пинкни, Джереми и цяло шествие вицепрезиденти и административни кадри. Тълпата замлъкна в очакване. Пинкни излезе на сцената, за да приветства пресата. После Джереми държа кратка, предварително подготвена реч, с която обяви лансирането на новия корпоративен имидж на Ковингтън и новата им рекламна кампания.

— Преди да представя новия ни говорител, Йейл Холандър, известен още като Дан Грийн от много популярната телевизионна поредица със същото име — каза Джереми в микрофона, — бих искал да благодаря на страхотния ни рекламен отдел за добре свършената работа.

Той изреди няколко имена. Последваха учтиви ръкопляскания.

— Заслуга имат и нашите талантливи консултанти от фирмата ВИП, от Лос Анджелис, начело с Шийла Локууд и Дейвид Коул. — Последваха нови ръкопляскания.

Шийла не можеше да види добре Йейл от мястото си в дъното на залата, но прецени, че изглежда добре. Косата му бе по-руса, отколкото си я спомняше и бе по-мускулест отпреди, явно тренираше. Имам добър вкус, помисли си тя. Йейл беше адски привлекателен мъж.

Йейл се качи на подиума и произнесе кратка и доста банална реч за това колко е щастлив да представлява Ковингтън в тези важни за околната среда времена. Последваха буйни ръкопляскалия от публиката и с това свърши официалната част, като се изключат снимките.

— Да отидем нататък — подкани я Дейвид. — Сега е шансът ни.

— Не мисля. Иди ти.

— Панира ли се?

— Ти как мислиш? Не знам дали въобще ме помни.

— Хайде! — С тези думи Дейвид я хвана за ръка и я поведе към предната част на залата, където Йейл даваше интервю на една репортерка от Уи Ти Би Ес, голяма телевизионна станция в Атланта, собственост на Тед Търнър.

— Хайде стига, Дейвид, не мога да го направя! Пусни ми ръката. Ще се видим в офиса.

В този момент погледът й срещна този на Йейл. Той й се усмихна и приключи набързо с репортерката:

— Благодаря ви много. Сега трябва да поговоря с някого.

Приближи се и се наведе да я целуне по бузата, но после сякаш размисли и протегна ръка:

— Не можех да повярвам, когато Уелш спомена името ти. Мина много време, Шийла. Как я караш?

Не беше сигурна, че от гърлото й ще излезе глас, но се усмихна и успя да каже:

— Добре, благодаря.

Представи го на Дейвид и поприказваха малко за това, че са се друсали в един и същ самолет от Лос Анджелис, после Йейл отново погледна към нея:

— Значи, още живееш в Лос Анджелис? Колко още ще останеш в Атланта?

— Около един месец, предполагам.

— Аз пък ще пътувам напред-назад през следващите няколко седмици. Трябва да снимаме рекламите между снимките на шоуто ми. Бих искал да…

Шефът на отдела за връзки с обществеността се намеси и му представи един журналист, водещ рубрика в Атланта джърнъл конститюшън.

— Един момент. — Йейл се обърна отново към Шийла. — Бих искал да поговорим. Свободна ли си за вечеря днес? Към девет?

— Предполагам, че да. — Трябваше да вземе домашната си помощничка и кучето от летището в седем и половина, но до девет Кирстен щеше да е настанена в дома на родителите й.

— Чудесно. Дай ми адреса си. Ще мина да те взема.

Тя надраска адреса на родителите си на лист хартия и му го подаде. Той го взе с широка усмивка:

— Ще се видим по-късно, Шийла.

Сякаш не бяха минали години. Йейл се държеше все така открито, както преди. Само за секунди отново бе се поддала на чара му. Не можеше да повярва.

Шийла се обърна да си тръгне и се сблъска с Джереми.

— Изглежда всичко върви добре — каза тя с бодър глас. — Дошли са доста журналисти.

— Да, доволен съм. Не знаех, че познаваш Холандър.

— Всъщност, познавам го от доста отдавна. Не сме се виждали от сума време.

— Мисля, че той ще бъде чудесен говорител. Ще се видим по-късно, Шийла. Вие с Дейвид свършихте добра работа.

— Е-хе — е! — възкликна Дейвид, докато излизаха. — Май дамата преструваше се доста[1]. Йейл със сигурност те помнеше добре. Покана за вечеря, а? Пълна си с изненади, шефе.

Тя не му обърна внимание.

— Той не познава никого в Атланта, а аз съм познато лице, това е всичко.

— Да, да, омаловажавай. Видях как те гледаше. Лицето му направо светна, като те видя. Май криеш нещо, Шийла. Йейл Холандър не е просто някой, с когото си излизала. Бил е нещо повече, нали? Хайде, можеш да ми кажеш.

— Казах ти. Ходихме известно време, но после се разделихме. Това е всичко — настоя Шийла. — А сега да се връщаме на работа.

— Добре, шефе, както кажеш.

Като се върна в офиса си, Шийла намери на бюрото си набързо написана бележка от Уийзи Хол. Имаха уговорка да отидат да пийнат след работа, но Уийзи я отменяше. В бележката се казваше, че ще отсъства от работа няколко дни и ще се обади на Шийла като се върне.

След края на пресконференцията, когато шефът на Връзки с обществеността бе завел Йейл Холандър за участие в едно предаване на живо за местната телевизия, Джереми се върна в офиса си:

— Нора, моля те, никакви обаждания — разпореди той на секретарката си и затвори вратата.

Цял ден се чувстваше изтощен и разсеян заради сцената с Шарлот предишния следобед. Когато Люси пристигна, Шарлот бе се държала наистина необуздано. Крещеше, пищеше и плачеше, и го наричаше с всички неприлични думи, за които се сещаше. Толкова бе превъзбудена, че двамата с Люси бяха принудени да я завлекат против волята й в най-близкото отделение на Бърза помощ. После си беше тръгнал, по изрично настояване на Люси. Сега набра номера на Люси, за да провери как е Шарлот. Беше се опитвал да се свърже цял ден, но му отговаряше все телефонният секретар, а от предпазливост не бе оставил съобщение.

Люси вдигна още на първото позвъняване.

— Здравей, Джереми — каза тя, като сниши глас. — Шарлот прекара цяла сутрин с бившия ми психоаналитик. Даде й някакви хапчета за сън. Сега дремва.

— Как се справя?

— Почти не сме спали тази нощ — въздъхна Люси.

— Като излязохме от Бърза помощ мислех, че е достатъчно упоена, за да не буйства. Но от време на време отново се развълнува. Шарлот винаги е била неуравновесена, но не съм я виждала толкова зле. Напълно е депресирана, горкичката. Самоуважението й е нула.

— Съжалявам, Люси — промълви Джереми. — Съжалявам, че всичко това се случи. Знам, че ти е казала, че съм я подвел, но това не е вярно.

— Разбирам — съгласи се Люси съчувствено. — Впрочем, говорих с Р. Ч.

— Как реагира той? — Джереми все още се опасяваше, че Р. Ч. ще разбере къде точно и в каква ситуация жена му е изперкала.

— Явно той е накарал Шарлот да се среща с психиатър, но един ден тя спряла, отказала да ходи повече. Безпокои се за нея. Доколкото можах да разбера, не знае, че Шарлот е увлечена по теб. Мислел, че идва в Атланта, за да се види с мен.

— Радвам се да го чуя — каза Джереми с облекчение. — С какво мога да помогна, Люси?

— Всъщност, с нищо. При това положение най-добре би било дори да не се обаждаш тук. Ще те държа в течение.

— Съжалявам за Шарлот. Наистина. Цялата тази работа доста ме стресна.

— Да, зная. Мен също. Но смятам, че тя ще се оправи. Психиатърът иска да й предпише Литиум, за да уравновесява настроенията й.

— Благодаря ти, че не намеси името ми в тази история.

— По дяволите — изрече Люси прагматично. — Не се опитвам да предпазя теб. Ако Р. Ч. я зареже сега, не знам какво ще прави.

Радваше се, че Шарлот има толкова разбрана и разумна сестра. Какво би правил вчера, ако не беше Люси? Дори не му се мислеше за това.

Следващото му обаждане беше до секретния номер на Едгар Шулц в Ню Йорк. Макар завладяването на една фирма да приличаше на химера, да се разправяш с жени беше още по-зле. Предпочиташе главоболията му да се дължат на Уолстрийт, отколкото на креватни истории.

[1] Шекспир, Хамлет. — Б.пр. ↑

Глава десета

— Шийла, не мога да повярвам, че вечеряме заедно след толкова години. И то точно в Джорджия. Невероятно, колко е малък в действителност светът! — Йейл Холандър вдигна чашата си срещу нейната. — Изглеждаш страхотно. Сигурно твоят начин на живот ти понася.

— Общо взето, да. Не мога да се оплача. На теб пък със сигурност ти се отразяват добре богатството и славата.

Дотук вечерта беше минала гладко. Йейл се бе харесал на родителите й с безгрижния си чар, а Кирстен бе страшно щастлива да се срещне с прочутата звезда. Колкото до Джеси, тя за щастие беше в леглото си, потънала в дълбок сън, когато Йейл пристигна.

Самата вечеря беше нещо изключително. Четири непознати блюда, всяко поднесено със съответното вино в елегантната, облицована в махагон зала на хотел Риц-Карлтън-Бъкхед. В дъното свиреше струнен квартет и внасяше романтична нотка.

Шийла обаче се чувстваше като в аквариум. Останалите посетители се опитваха да не ги зяпат с открито любопитство, но тя усещаше как Йейл постоянно го следят хорски погледи. Осъзна колко трябва да му тежи тази постоянна намеса в личния му живот. Той обаче сякаш не забелязваше. Държеше се любезно с персонала и беше много мил с двойка възрастни хора, които дойдоха до масата им за автограф. С облекчение разбра, че положението му на звезда изглежда не беше му завъртяло главата. Йейл беше здраво стъпил на земята, както винаги.

Дотук бяха говорили за работа, за неговия сериал, за нейната фирма, за новия имидж на Ковингтън. Все безобидни теми. Разговорът помежду им не беше никак напрегнат. Сякаш бяха продължили от там, докъдето бяха стигнали преди скарването и годините на раздяла.

— Не казваш нищо за личния си живот? — подпита той. — Сигурен съм, че не си се занимавала само с бизнес.

Сега дойде трудното. Как да каже на Йейл за Джеси! Ами, родих ти дете след като те изгоних и сега тя дава смисъл на живота ми, но няма да ти позволя да припариш до нея. Наместо това каза:

— Имам дъщеря. Казва се Джесика. Тя ме свързва с реалността.

— Това е страхотно. Аз искам да имам деца, но кой знае кога ще стане. Бях женен за около десет месеца преди няколко години. Стана внезапно. Тя живееше и работеше в Ню Йорк. Смятахме, че можем да се справим, но не се издържаше на пътуванията. Беше преди да получа сериала. Докарвах си доста прилични доходи с реклами и участие в предавания на живо, както когато живеехме заедно. Но по онова време тя беше звезда… Тамара Едисон. — Тамара, както бе известна професионално, беше един от топмоделите в света. — Тамара очакваше винаги аз да ходя при нея. Накрая реших да не се прибера един уикенд, просто за да видя какво ще направи.

— И?

— Нищо. — Йейл сви рамене. — Дори не се обади веднага, за да разбере какво е станало. Реших, че ако само аз правя усилия, не си струва. Освен това в Холивуд имаше много други жени, с които да излизаш.

— Да, знам — избъбри тя многозначително. — Всички тези актриси…

— Още ми се сърдиш, нали?

— Не. — Шийла поклати замислено глава. — Беше отдавна. Такова е естеството на работата ти. По цял ден работиш с красиви жени. Разбирам, че се изкушаваш.

Той кимна, но не каза нищо.

— Понякога се замислям за това и си казвам, че реагирах твърде остро.

— Твърде? Меко казано. Знаеш, че тези две момичета не означаваха нищо за мен. Просто се лигавехме, а ти толкова побесня. Не исках всичко между нас да свършва така. Не исках изобщо да свършва.

— Онази нощ осъзнах нещо. Разбрах, че не мога да живея така, като знам, че ако не съм в една стая с теб, ти може би сваляш всяка мадама, която е в стаята.

— Моля те, не е толкова трагично. Трябва да призная, че харесвам жените, не мога да се спра. Но се опитвам да се променя. Предполагам, че с годините все повече ми се иска да се установя. Та кажи ми, с бащата на твоята дъщеря, разведени ли сте?

— Да — отговори Шийла, защото така беше по-лесно:

— А в Лос Анджелис имаш ли си някого?

— Току-що се разделихме. Бяхме заедно от около година. Струва ми се, че това с пътуванията не се получи добре за никой от нас.

— Може би този път ще се получи. — Йейл се пресегна през масата и взе ръката й в своята. — Все пак, аз също ще пътувам до Атланта, а после ти ще се върнеш в Лос Анджелис за постоянно. Не знам. Това е просто една възможност. Помисли си за това, Шийла. Наистина бих искал да опитаме пак. Между нас имаше нещо толкова хубаво. Тази вечер с теб ме кара да си спомня колко добре се чувствахме заедно.

— Ще помисля за това, но ти трябва да разбереш, че още се чувствам несигурна и не съм готова емоционално да се обвържа с някой друг толкова скоро. Освен това с теб сме обременени от миналото. Ще ни бъде трудно да започнем отначало.

— Но ние вече започнахме, нали? — Той я погледна толкова нежно, че тя се изчерви. За щастие бяха в претъпкан ресторант, иначе можеше да му налети още там. Осъзна, че е по-уязвима, отколкото си бе мислила.

Но Шийла добре знаеше, че Йейл може да омайва с думи. Възможно е да иска просто да свали някого в Атланта, докато е там по работа. От друга страна, помисли си тя, биха могли да се срещат, без да се обвързва емоционално. Какво лошо имаше в това? Ще се забавляват, както някога. Този път, обаче, тя няма да очаква толкова много. Ще бъдат приятели.

— Прекарах чудесно тази вечер.

— Аз също, Шийла. Дори не можеш да си представиш колко. — Йейл се усмихна с онази очарователна усмивка, която бе покорила милиони зрители на сериала му. — А вечерта още не е свършила.

— Не — усмихна се тя в отговор. — Ще трябва и да ме закараш вкъщи.

— Имах предвид нещо по-вълнуващо от целувка на верандата на родителите ти, госпожо — пошегува се той, но после додаде сериозно: — Да пийнем някъде или да послушаме джаз? Да видим как ще потръгне?

— Не можем да избързваме толкова, Йейл, ако изобщо започнем нещо — предупреди леко Шийла. — С удоволствие ще послушам джаз, но нека се уточним от сега. След това ме откарваш вкъщи. Изобщо не подлежи на обсъждане.

— Не подлежи на обсъждане? — Йейл я погледна скептично. — Станала си съвсем делова, така ли? Разбира се, че ще трябва да те спечеля отново. Няма проблеми.

— Доста си самоуверен. Не съм партньорката ти от някой филм, за който ти предстоят пробни снимки — отбеляза Шийла. — В реалния живот героят невинаги печели момичето. Не и с това момиче.

— Знам това, Шийла. Твърде добре го знам.

Същата вечер, но на шест хиляди мили разстояние, сър Виктор Никълсън вечеряше със съпругата си Керълайн в имението им в Костуолдс. Двете им дъщери, Антония и Джоузи, в момента бяха на летен курс във Флоренция, където изучаваха италиански и история на изкуството.

Като се оттеглиха в библиотеката за кафето, сър Виктор усети празнотата на брака си в мрачното мълчание, което се възцари в стаята. Керълайн, висока, русокоса и изящна, вдигна една възглавница, която сама бе избродирала с ловни сцени, и я изтупа, преди да я постави зад гърба си. На четиридесет и четири години тя все още бе привлекателна жена, трябваше да признае сър Виктор, но двамата се интересуваха от толкова различни неща, че трябваше да се силят да водят нормален разговор. Вече нищо между тях не идваше от само себе си. Дали някога беше идвало?

— Виктор, имаш нещо наум. Кажи си го — подкани Керълайн. — Уморена съм. Искам да си легна и да си довърша романа.

— Не искаш ли коняк, скъпа моя? Напоследък толкова рядко прекарваме някоя тиха вечер заедно.

— Кой е виновен за това?

— Хайде да не се караме кой е виновен, скъпа — каза сър Виктор любезно. — Защо не можем, както се казва, да живеем за мига и да му се наслаждаваме? Двамата пийваме, за да се отпуснем в очарователната си извънградска къща, а прислугата се е прибрала по стаите си. Ти ми казваш как е минал денят ти, а аз — за моя. Какво толкова има в това?

— За подобни неща си мечтаех като бях по-млада. Мислех си, че това е смисълът на брака. Добре — съгласи се тя, — налей ми коняк. Малък, ако обичаш. И ми разкажи как мина денят ти.

— Бизнес, както винаги — той наля Хенеси парадиз в две тумбести чаши, двоен за себе си и доста щедър малък за нея.

— Ето, виждаш ли! — възкликна Керълайн. — Как бихме могли да обсъждаме деня ти, ако просто измърморваш бизнес, както винаги. За да се получи разговор, е необходимо повече от това.

— Наистина ли искаш да чуеш какво съм правил днес? Какви са плановете ми? — той й подаде чашата и седна.

— Да, ако ти искаш да ми кажеш. Няма да ходя никъде. Струва ми се, че не сме прекарвали така вечерта, откакто Джоузи е проходила. Тогава тя непрекъснато боледуваше от грип и бавачките вечно напускаха. Преди да намерим мис Холмс.

Сър Виктор се засмя. Известно време си припомняха за ужасното нашествие от бавачки, които се бе наложило да изтърпят, защото Джоузи беше такова болнаво дете. Сега Джоузи бе на петнадесет и все още създаваше трудности, макар и от по-друг характер, но с това се занимаваха учителите й.

— Мислех си, че ние с теб бихме могли да отскочим до Флоренция, за да видим как са момичетата — каза сър Виктор. — Може би през уикенда?

— Какво мило хрумване! Виктор, от години не сме правили нещо така спонтанно! Ще трябва да разместя ужасно много ангажименти — каза Керълайн. — Но с удоволствие бих прекарала този уикенд в Италия. Ще бъде чудесно.

Сър Виктор кимна със задоволство.

— Може би трябва да запазим голям апартамент, за да могат момичетата да дойдат при нас? — продължи Керълайн.

— Не, и така ще имаме достатъчно време да ги видим. Бих искал това да е и почивка за нас двамата. Сами. — Като изричаше тези думи, той се зачуди на какво хоро се хваща. През последните години беше прекарал много малко време сам с Керълайн. Почти не бяха се любили. Би било интересно да се види дали ще издържи цели три дни. Във всички случаи, обаче, щеше да вложи всички сили. Залогът беше голям.

— А сега ми разкажи за деня си — усмихна се тя. В израза на лицето й се появи нещо по младежки очарователно. Явно беше във възторг от предстоящото пътуване. Сър Виктор бе забравил колко лесно беше да й се достави радост.

— Както знаеш, скъпа моя, недоволен съм, откакто се сляхме с Ковингтън — започна сър Виктор.

— Бог ми е свидетел, че беше много зает. Работеше по цели нощи до малките часове. Все пак си мислех, че си доволен.

— Някога бях — обясни той. — Аз режисирах целия спектакъл. Фирмата беше моя. По-малка беше, разбира се, но си беше моя, на баща ми и на дядо ми. Сега има толкова много американска бюрократщина! Всичко трябва да бъде одобрено от Атланта. Много малко се върши. Много пъти съм си мислил просто да зарежа всичко.

— Горкичкият ми, нямах представа, че го приемаш по този начин. Какво мислиш да правиш? Да се пенсионираш по-рано? Би могъл. Имаме достатъчно пари.

— Не, скъпа! Още не съм готов да се пенсионирам. Все още съм пълен със сили и имам много идеи. Искам си фирмата обратно. А също и Ковингтън, разбира се. Искам да ръководя всичко — изрече разпалено сър Виктор. — Искам си фирмата обратно.

— Но възможно ли е?

— Всичко е възможно, ако човек има достатъчно пари.

— Не разбирам. Вероятно говориш за милиарди долари. От къде, за бога, ще ги вземеш?

— От един богат американец.

Керълайн се разсмя:

— Разбирам. Изглежда винаги се намира някой богат американец. Но какво ще ти струва това, Виктор? Гарантирам ти, че накрая пак ще трябва да се подчиняваш на някого. Просто ще бъде някой друг.

Той я погледна с уважение. Не беше му хрумвало, че Керълайн ще схване положението толкова точно. Кога бе станала толкова проницателна? Или винаги си е била, но той просто не го е забелязвал?

— Смятам да наредя нещата така, че да не завися от никого, скъпа моя. — Той наля и на двамата по още малко коняк. — Разправям се с тези американци от години. Вече разбирам как мислят, колко алчни са и колко късогледи.

— Виктор, скъпи, ти си блестящ администратор, но все пак интуицията ми подсказва, че трябва да си предпазлив. Ако се опиташ да спечелиш всичко, би могъл също и да изгубиш всичко. Ти, разбира се, сигурно го знаеш, но аз съм длъжна да ти кажа какво мисля. — Тя го погледна право в очите. — Трябва да ти кажа нещо. Имам някакво предчувствие за това. Връхлетя ме изведнъж и то много силно.

Сър Виктор посрещна предупреждението й със смях:

— Ето какво ми се пада, задето съм се оженил за жена, чиято прапрабаба е била ирландска вещица.

— Не е била вещица — възрази Керълайн. — Не точно. Била е пророчица и е предричала неща, които са се сбъдвали. И аз наистина си мисля, че съм наследила нещо от нейните способности.

— Значи можеш да започнеш свое предаване по Би Би Си — пошегува се той. — Или пък да се хванеш да пишеш хороскопи в Мирър.

— Това не е смешно, Виктор — настоя Керълайн, малко ядосано. — Говоря напълно сериозно. Мисля, че ако не си доволен от Ковингтън, трябва просто да се оттеглиш. Не искам да кажа да престанеш да работиш. Можеш просто да се захванеш с нещо друго. Намери друга фирма. Започни нещо ново. Каквото и да е.

— Не искам друга фирма — отвърна мрачно Виктор. — Искам си моята фирма.

— Виктор, не ми се ще да пропилееш всичките ни пари за някаква безумна сделка, за да си го върнеш на американците. Разбираш ли?

— Да — въздъхна той. Разбираше, че му предстои дълга и трудна битка, за да получи акциите от Ковингтън, които бе приписал на Керълайн. Вече беше сигурен, че за два дни във Флоренция няма да успее.

— Не можеш ли да забравиш всичко това? — настоя тя. — Да го зарежеш?

— Керълайн, ти почти не си се интересувала от бизнеса ми през всички тези години. Защо сега изведнъж надигаш глас?

— Защото ти поиска да те попитам как е минал денят ти. След като попитах, сметнах за свой дълг да не пренебрегвам онова, което ми каза. — Керълайн остави чашата си с коняк на масата. — Разбира се, знам, че смяташ да направиш точно каквото си намислил. Никога не си ме слушал и не виждам причина да започнеш сега.

По дяволите, помисли си сър Виктор, защо винаги се стигаше дотам? Разбира се, че щеше да направи онова, което считаше за най-добро. Защо не, по дяволите! Съпругата му беше много наивна, ако си мислеше, че мнението й може да повлияе и най-малко на плановете му.

— Отивам да си лягам — заяви тя. — Впрочем, как се казва богатият американец, с който смятате да купите Ковингтън?

— Р. Ч. Даймънд. Той е доста известен магнат.

— Това просто не ми харесва. Никак. Няма да използваш и шилинг от спестяванията ни за това безумно начинание.

— Керълайн, ставаш твърде драматична — укори я сър Виктор раздразнено. — Нямам намерение да провалям нищо. Моля те, знаеш, че имам добър нюх. Защо не се доверяваш на преценката ми?

— А ти защо не се довериш на интуицията ми? — отвърна рязко тя. — От това няма да излезе нищо добро. Почакай и ще видиш.

— Нямам намерение да стоя и да чакам.

— Няма да докоснеш и шилинг от парите ми — повтори тя. — От мен няма да получиш и пени. Нека богатият ти американец плати всичко.

Тя тръгна към вратата.

— Тогава той ще ми е господар. Ще трябва да се откажа от твърде много неща.

— Каквото и да правиш, ще бъдеш принуден да се откажеш от много неща. Моля те, Виктор… — Тонът на Керълайн се смекчи. — Забрави за това. Или поне почакай. Не се хвърляй сляпо. Живеем добре. Защо да рискуваш ненужно?

— Ако никой не рискува, в какъв свят щяхме да живеем? — отбеляза той.

— И аз точно това казвам! — Тя се обърна и тръгна към стълбите. — Лека нощ, Виктор. И се надявам да размислиш, за бога…

— И аз се надявам ти да размислиш, Керълайн — измърмори той под нос, след като тя излезе. Зачуди се защо някои жени толкова се инатяха? Веднъж да получи Ковингтън, ще има достатъчно свои пари, за да се разведе и да й даде щедра издръжка, достатъчно, за да я махне завинаги от живота си.

Засега, обаче, сър Виктор трябваше отново да спечели Керълайн. Каквото и да му струваше това, щеше да го постигне.

Глава единадесета

— Олеле, виж ти кой бил тук! На какво дължим подобно неочаквано удоволствие? — разнесе се шеговитият глас на Р. Ч. от верандата, като видя сина си Рик да се задава по каменната пътека откъм яхтения пристан.

Беше късно следобед и Рик, придружен от Катлийн, бе дошъл с моторница от отсрещния бряг на изненадващо посещение в плантацията Даймъмд бей. Р. Ч. не изглеждаше особено щастлив да ги види.

— Р. Ч., това е една приятелка, Катлийн Симънс — представи я Рик, без да обръща внимание на грубото посрещане.

— Пр’ятно ми е — изрече Р. Ч. без особено въодушевление и стисна протегнатата й ръка.

— Трябва да обсъдя нещо с теб, Р. Ч. — заяви Рик. — Къде е Шарлот? Мислех, че би могла да разведе Катлийн наоколо, докато ние поговорим.

— Шарлот си почива в стаята си — измърмори Р. Ч. — Не е добре. Казват, че е нервна криза. Доведох някаква тъпа психиатърка от Чарлстън. Тя ще живее тук докато Шарлот се пооправи.

Рик смръщи вежди загрижено:

— Нервна криза? — заекна той. — Откога? Как е тя?

— От два дни. Снощи пратих самолета в Атланта, за да я доведе у дома. Сестра й Люси дойде с нея. Шарлот е доста разстроена. Люси изглежда не знае каква е причината.

— Мога да се разходя сама наоколо, ако нямате нищо против — намеси се Катлийн. Изглеждаше страшно притеснена. — Тук е толкова красиво.

— Да, добра идея — отвърна Р. Ч. — Да не пропуснете да разгледате орхидеите ми. В онези оранжерии там долу — посочи той.

Катлийн кимна:

— Ще се видим по-късно, Рик.

— Разбира се, Катлийн. — Той отново се обърна към баща си: — Мога ли да я видя?

Р. Ч. сви рамене:

— Казва, че не иска да вижда никого, освен Люси и психоаналитичката. Дори и мен.

Рик забеляза, че баща му изглежда уморен. Силно загорялото му лице изглеждаше по-бледо от обикновено. Необичайно беше да видиш безмилостния предприемач така отпуснат. Обикновено той се съживяваше от проблемите.

— Ела в кабинета ми.

Р. Ч. тръгна напред. Рик го последва. Беше се подготвял, за да остане напълно спокоен при тази среща с баща си. Новината за Шарлот, обаче, го беше извадила от равновесие. През последните дни се бе срещал с Катлийн и бе започнал да мисли, че вече не му пука за Шарлот. Но сега, като научи, че лежи горе, крехка и наранена, отчаяно искаше да поговори с нея, да докосне отново русите й коси, да й помогне с каквото може.

— И така — Р. Ч. се настани в облицованото със светла кожа кресло, а икономът Пол им сервира капучино без кофеин. — Чувам, че работиш за Сам Шулц.

— Опитах се да ти се обадя преди да приема — оправда се Рик, сядайки срещу него. — Но ти не отговаряше на обажданията ми. Ти си страхотен баща, знаеш ли. Направо неописуем.

— Благодаря. Но аз никога не съм се преструвал, че съм нещо различно от това, което съм. Майка ти настояваше да ви роди с Джина. Самият аз все още бях дете. Нямах нищо общо с това.

Рик се усмихна язвително:

— Е, все си имал нещо общо.

— Не аз вземах решението — изсумтя Р. Ч. — Както и да е, защо си тук?

— Бих предпочел да чуя Радвам се да те видя, Рик. Добре изглеждаш. Какво те води на острова? Надявам се да останеш няколко дни.

— Рик, ти живееш в някакъв измислен свят. Винаги си бил такъв. Би бил много по-щастлив, ако ме приемаше такъв, какъвто съм. Нямам намерение да се променям като съм стигнал почтената възраст четиридесет и осем. Нямам желание да оправдавам ничии очаквания. Убедил съм се, че това е невъзможно, така че защо ми е изобщо да опитвам?

— Защо ли, наистина? — Рик съжали за спонтанното си решение да доведе Катлийн на гости у баща си. Би трябвало да е наясно какво ще стане. Със сигурност го знаеше. Но някак не успяваше да се отърси от оптимизма си в отношенията си с хората. Съзнаваше, че това е отвратителен недостатък на характера му. Винаги се показваше беззащитен, готов да го замерят с камъни.

— Хайде, Рик, няма да разискваме все тези стари работи, нали? — Р. Ч. въздъхна и запали една от тънките пури, които толкова обичаше. Позволяваше си само по три на ден. — Догодина получаваш право да контролираш попечителския си фонд. След това можеш вече никога да не се занимаваш с мен.

— Това ли искаш? Да се направиш, че децата ти никога не са съществували?

— Вие със сестра ти се правите, че аз не съществувам, освен ако не ви потрябват пари за поредната ви прищявка. Само в такъв случай ми се обаждате. И двамата.

— По дяволите, татко! Защо не можеш да повярваш поне веднъж, че Джина и аз бихме предпочели да имаме баща докато растем?

— Добре, добре, Рик. Не се нервирай. Защо с теб винаги се впускаме в един и същи спор, когато сме заедно? Това не води доникъде и търпението ми се изчерпва. Знам, че не си дошъл за това. Защо тогава?

Рик се покашля и отпи от кафето с хубав каймак:

— Тук съм, за да поговорим за проклятието, с което съм наказан.

— Боже мили, да не би и ти да откачаш? — попита Р. Ч. невярващо. — За какво, по дяволите, говориш?

— Говоря за това какво е да си Р. Ч. Даймънд младши. Говоря за това, че никой никога не ме преценява по делата ми. Искат ме, защото съм ти син. — Рик го беше избил на чувства и макар и да знаеше, че баща му не може да понася подобни неща, не успя да се спре. — Не можеш ли да си представиш, поне за миг, че искам да живея собствения си живот? Хората да не ме считат за твое продължение? Където и да отида, ме вземат на работа, защото мислят, че така ще се доберат до теб. Ама че смях! Никога не съм можел да ти въздействам.

Р. Ч. го наблюдаваше спокойно. Рик не би могъл изобщо да си представи какво става в съзнанието на загадъчния му баща. Винаги ставаше така. Р. Ч. успяваше да докосне у Рик невидими струни, които никой друг не подозираше, че съществуват.

— Така ли стана при Сам Шулц? — Р. Ч. се наведе към него заинтригуван. — Затова ли получи работата?

Рик кимна:

— Започвам да си мисля, че да.

— Е, синко, хайде да пийнем, за да го отпразнуваме. — Р. Ч. отиде до барчето. — Бърбън? Какво предпочиташ?

— Да отпразнувам какво? Май нищо не си разбрал.

— Че накрая си разбрал, че твоят старец ти трябва не само заради парите му.

— Но на мен не ми харесва. Не обичам да ме използват.

— Разбира се. Никой не обича. — Р. Ч. наля в две чаши чист бърбън и подаде едната на Рик.

Рик я остави пред себе си на масичката за кафе:

— Изобщо ли не ти пука какво ми е? Винаги става така. Аз мога да дам много. Поне веднъж искам да ме наемат заради собствените ми качества.

— Може би трябва да използваш псевдоним — предложи практично Р. Ч. — Или да помислиш дали да не работиш за мен.

— За теб? — Рик беше смаян. Вдигна чашата си и отпи от уискито, което ненавиждаше.

— Да. Надявах се рано или късно да разбереш, че за теб баща ти е нещо повече от чувал пари. Можеш да се учиш при мен. Когато му дойде времето, ако си научил достатъчно, ще поемеш моята империя.

Рик изпразни чашата си на един дъх:

— Не мога да повярвам, че чувам това, Р. Ч., преди изобщо не си го споменавал.

— Преди никога не съм те чувал да казваш, че искаш да се докажеш — избълва Р. Ч. в отговор. — Не съм виждал у теб и капка амбиция. Какво ще кажеш?

— Не зная — отвърна Рик съвсем искрено. — Ще трябва да помисля.

— Помисли. А докато мислиш, продължавай да работиш за Сам.

— Междувременно, ти ще ми пускаш по някоя клюка, а аз ще трябва да ти кажа какво е намислил Сам?

— Точно така. — Р. Ч. се усмихна, което беше нещо много рядко за него. — Ще бъде дяволски забавно.

— По дяволите, ето пак се започва — избухна отново Рик. — Ти ме използваш като всички други. Не ме ли чу? Точно това искам да избягна. — Той се изправи възбудено. — Слушай, ако искаш да работя за теб, ще го обмисля. Но отказвам да бъда пионка в играта и да кръстосвам от тук до Атланта, за да шпионирам някого. По дяволите! Отивам да намеря Катлийн.

— Чакай, хайде да преразгледаме семейните ти задължения. Виждам, че съм те подценил. У теб има повече, отколкото се вижда на пръв поглед. Шарлот беше права. Седни. Да поговорим още малко.

Рик седна. Беше му интересно да чуе какво има да каже баща му. Чувстваше се далеч по-добре, отколкото като пристигна. Може би беше от уискито, но му се искаше да мисли, че се дължи на факта, че баща му може би започваше или поне може би щеше да започне да го приема като самостоятелна личност.

Погледна през прозореца към вътрешния двор и видя Катлийн, която се оглеждаше неспокойно наоколо.

— Р. Ч., изпрати някого да сервира чай на Катлийн. Да й кажат, че след малко ще отида при нея. — За пръв път в живота си се осмеляваше да помоли баща си за нещо друго, освен за пари.

— Няма проблем. — Р. Ч. вдигна телефона. — Защо не останете за вечеря? Имам нужда от компания, след като Шарлот е на легло.

— Благодаря — усмихна се Рик. — Сигурен съм, че на Катлийн ще й хареса. — Рик бе поласкан, че Р. Ч. сам е отправил поканата. Така щеше да има време и да се качи незабелязано в спалнята, за да види как е Шарлот.

Р. Ч. остави телефона:

— Готово. Сега да поговорим.

Рик се отпусна на стола си и се отдаде на неочакваното еуфорично настроение. Разбира се, можеше да реши да не работи за баща си, но дори само да го попитат дали иска, страшно ласкаеше нараненото му самолюбие.

По-късно същата вечер, когато самолетът на Р. Ч. ги отнесе с Рик обратно в Атланта, Катлийн не можа да не се запита как Рик е могъл да стане толкова мил, след като има такъв самовлюбен баща като Р. Ч. Беше очарована да се запознае със скандалния Р. Ч. и се изненада, че го намери по-привлекателен, отколкото си го бе представяла. Не само като външност, макар той да се обличаше добре и да беше в отлична физическа форма, а като цялостно присъствие. Често беше чувала, че да се намираш край влиятелни мъже, действа като афродизиак, но сега се убеди, че наистина е вярно.

Беше се почувствала така до Джереми Уелш, макар президентът на Ковингтън далеч не разполагаше с такава власт като Р. Ч. Даймънд или Сам Шулц. Джереми обаче притежаваше сексапил и привлекателна външност, които компенсираха по-ниското му положение.

— Този самолет е нещо божествено — каза тя, излизайки от тоалетната. — Дори има истински златни кранчета. Страшно си падам по самолети, обзаведени като дневни. Какво има тук? — Тя отвори един шкаф, покрит с дърворезба. — Компактдискова уредба. Къде са дисковете? Да послушаме малко музика.

Потърси в няколко чекмеджета. В едното откри малък пистолет.

— О, боже, погледни това! — Тя го извади и го показа на Рик. — На Р. Ч. ли е?

— Един от колекцията му — отвърна Рик. — Съмнявам се, че някога го е използвал, но той държи пистолети навсякъде. За всеки случай.

— Някой в службата ми разправяше колко опасен град е Атланта. Мислиш ли, че трябва да си купя пистолет за самозащита?

— Може би няма да е зле.

— Как се купува? Искам да кажа, просто си влизаш в магазина ли?

Рик се приближи и погледна пистолета в ръката й.

— Този размер е подходящ за теб. Защо не го вземеш? Р. Ч. няма да има нищо против. — Той й го подаде отново.

— Какви патрони се използват за него.

Рик отвори друго чекмедже:

— Тук има малко. През уикенда ще те науча да зареждаш и ще постреляме по мишена. Щом притежаваш оръжие, трябва да знаеш да си служиш с него.

Катлийн кимна и прибра пистолета и патроните в чантата си.

— Къде все пак са дисковете?

Рик пусна някакъв джаз и се настани до нея на дивана:

— Искаш ли още малко вино? Струва ми се, че започваме да се спускаме.

— Да, ако обичаш. Съвсем малко. Какъв чудесен ден, Рик. — Тя се усмихна: — Много мило от твоя страна да ме заведеш у баща си.

— Знаеш ли, все повтаряш, че съм много мил, че е много мило от моя страна. Кара ме да се чувствам като кученце.

— Не исках да звучи така, но ти си шест години по-млад от мен. Направо дечко.

— Снощи не мислеше така. Каза, че съм най-добрият, с който си била някога.

— Вярно е. Но при разликата във възрастта ни, не мога да гледам сериозно на теб.

— Катлийн, ти не си престаряла. Шест години са нищо в наше време. Струва ми се, че жените са много по-чувствителни от мъжете по отношение на разликата във възрастта. Фактът, че си по-възрастна, те прави още по-привлекателна за мен. Ще ми разрешиш да остана при теб и тази вечер, нали?

— Може би. Ако си добро момче. — Катлийн се разсмя щастливо. Забавно беше да те обожават така. — Сега ми разкажи още нещо за баща си. Как е станал толкова богат?

Вместо да отговори на въпроса й, Рик затвори устата й с нежна целувка.

Наистина е много мил, помисли си Катлийн, но на по-младите мъже, или поне на Рик, им липсваше известен чар, идващ със зрелостта. Не че Джереми беше много по-възрастен от нея, вероятно само няколко години.

Дори докато отвръщаше на целувката на Рик, Катлийн си мислеше за това как ще накара Джереми да я покани да излязат. Няколко пъти уж случайно се бе сблъсквала с него, но той все изглеждаше угрижен и не забелязваше предложенията й да се срещнат и да поговорят за някои от идеите й за новия имидж на Ковингтън.

Но Джереми щеше да се поддаде, сигурна бе в това. Щеше да я забележи. Тя ще го отнеме от Шийла. Катлийн се съмняваше, че мъж като Джереми може да издържи дълго време някой като Шийла.

— Катлийн? Катлийн? Чу ли какво казах? — попита Рик. Самолетът се готвеше за кацане.

— Не, скъпи, ушите ми бучаха в този момент. От разликата във височината.

— Струва ми се, че взех решение. Ще напусна работата си при Сам и ще отида да работя за Р. Ч. Никога не съм си мислил, че ще настане такъв момент, дори след много години, но ми се струва някак съвсем естествено.

— Тогава направи го, Рик — каза Катлийн. — Разбира се, ще ми липсваш в офиса.

— Мога обаче да не ти липсвам у дома. — Рик хвана ръката й. — Искам да се виждаме по-често.

— Разбира се, че ще се виждаме, скъпи. Но не бива да мислиш, че ще принадлежа само на теб. Това няма да стане.

— Ами ако се постарая да стане? — Той се наведе и я целуна отново, точно когато самолетът кацаше на пистата.

— Глупаво момче — промърмори тя, отвръщайки на целувката му.

Катлийн реши, че може да позволи на Рик да остане за през нощта. Не беше най-добрия, съвсем не, но като беше с него, можеше да фантазира за Джереми.

Скоро щеше да има Джереми. Междувременно беше страшно удобно да разполага с Рик, за да удовлетвори сексуалните й желания. Той беше толкова мил…

В таксито до апартамента на Катлийн, на Рик му се прииска тя да не се държи толкова покровителствено. Много я харесваше. Сега, след като щеше да работи за Р. Ч., знаеше, че не може да става и дума да продължи връзката си с Шарлот. Ако това въобще можеше да се нарече връзка — няколко тайни срещи, две вечери насаме и това бе горе-долу всичко. Тяхното бе в голямата си част телефонна любов, забързани разговори шепнешком. Сега вече осъзнаваше, че Шарлот никога не беше го вземала насериозно.

Това му бе станало съвсем ясно тази вечер. След вечеря се беше качил горе да поговори с нея. За негова изненада, Люси веднага го беше пуснала да я види. Шарлот гледаше телевизия и хапваше от обилната вечеря, подредена на подноса. Изглеждаше в отлично разположение на духа и съвсем не приличаше на жена на ръба на нервна криза.

Когато я попита защо не му се е обаждала от няколко седмици, тя го изгледа с любопитство и отговори:

— Защо трябваше да ти се обаждам? Всичко между нас е свършено. Мислех, че си разбрал.

— Не бях го разбрал, Чарли.

— Е, Рики, трябвало е да се сетиш. — Думите й прозвучаха рязко, почти жестоко и той осъзна какъв голям глупак е бил да повярва, че тя някога го е обичала. Шарлот просто е скучаела и той се бе оказал наблизо.

Радваше се, че в живота му се беше появила Катлийн. Това, че я имаше, намали болката му по Шарлот и даваше център на живота му. Тя беше някой, когото да обича и беше свободна. Можеше да се среща с нея когато поиска.

Не беше влюбен в Катлийн, поне засега не. Но знаеше, че е много възможно това да стане.

Таксито спря пред нейния блок. Катлийн се измъкна, но когато Рик понечи да я последва, го спря.

— Не тази вечер, Рик. Боя се, че промених решението си. Наистина съм изтощена. Ще идваш ли на работа, утре?

— Да — отвърна той мрачно. — Трябва да говоря със Сам. Да си подам оставката.

— Разбира се — кимна Катлийн. — Е, тогава ще се видим. — Тя затвори вратата на колата и нехайно му помаха, тръгвайки към апартамента си.

Рик даде адреса си на шофьора и въздъхна дълбоко.

— Жени — изсумтя шофьорът. — Могат да те подлудят, нали?

— Аха, така си е.

Рик отново въздъхна и затвори очи. Изведнъж почувства, че ужасно го боли глава.

Дали всички жени бяха толкова непредсказуеми, зачуди се той. Или просто той имаше способност да привлича онези, които бяха?

Глава дванадесета

— Три вечери подред! Ще се обадя на всички клюкарски вестници в Лос Анджелис, за да им снеса клюката — изчурулика Дейвид. Радваше се, че Шийла и Йейл се разбират толкова добре.

— Три срещи едва ли представляват сензационна новина.

— В Холивуд три срещи означават трайна връзка.

— Да, да! — засмя се Шийла и тръгна към офиса си.

Харесваше й оказваната й напоследък почит, дължаща се на изявения интерес на Йейл към нея. Все още не бяха спали заедно — не искаше да изглежда прекалено нетърпелива — но бронята й бе опасно изтъняла. С този флирт Шийла се чувстваше подмладена. Секс двигателят й може да се претовари, помисли тя.

Предишната вечер беше запознала Йейл с Джеси и там нещата също бяха потръгнали добре. Бяха поръчали пица, а Йейл и Джеси наистина си допаднаха. Джеси дори бе нарисувала три картини специално за него и му ги беше подарила. Той изглеждаше неимоверно трогнат от това.

След вечеря Шийла бе откарала Йейл до летището, за да вземе самолета за Лос Анджелис и той я беше целунал толкова страстно за довиждане, че едва не го помоли да не се качва в самолета, а да я откара в някой мотел. Сега с нетърпение чакаше да се върне. Щеше да мине почти цяла седмица, преди да го види отново. Твърде дълго време.

Странно как по отношение на мъжете в живота й имаше винаги или прекалено много, или никой. През първите три години, след като се роди Джеси не беше се срещала с никого. После Том Ривърс бе единствената й сериозна връзка.

Последните няколко дни Том се опитваше отново да влезе в живота й. Непрекъснато оставяше съобщения на телефонния й секретар и в службата. Беше имал време да размисли и бе осъзнал, че е действал прибързано:

Шийла, моля те, помисли и ми дай още една възможност. Обещавам да порасна.

Но Шийла все още беше ядосана от начина, по който се беше отнесъл с нея. Трудно й беше да му прости, че е повярвал на клеветническите обвинения на Катлийн, вместо на думата й. Това я беше наранило дълбоко. Заради Джеси се надяваше, че ще си останат приятели, но да прости на Том и да го приеме отново? Не, никога. И тъй като решението й бе взето толкова лесно и беше толкова твърдо, Шийла осъзна, че никога не го беше обичала истински.

Дейвид нахълта в офиса й с огромна стъклена ваза с поне две дузини бледолилави рози, любимият й цвят.

— Пристигнаха току-що за теб. Има и картичка. Сякаш не можем да се сетим кой ги изпраща. — Той й смигна съучастнически.

— Колко са красиви! — възкликна Шийла. — Колко мило от страна на Йейл да ми изпрати цветя още щом е пристигнал.

Но се оказа, че цветята не са от Йейл, а от Том. На картичката пишеше: Моля те, отговори ми. Липсваш ми.

Тя я подаде на Дейвид, на когото бе разказала всички подробности от раздялата й с Том.

— О, боже! — промърмори Дейвид.

— Не знам какво да правя — изпъшка Шийла. — Не искам да му прощавам или да говоря с него. Поне не сега. Ти какво би направил?

— Няма да се бъркам в това. Готов съм да изслушвам съчувствено проблемите ти, но не и да давам съвети. Накрая винаги мен изкарват виновен.

— Е, може би ще напиша бележка на Том. Учтива, но хладна. Със сигурност не искам да говоря с него още много дълго време.

Телефонът звънна. Обаждаше се Уийзи, която не бе идвала на работа от понеделник.

— Здравей, Уийзи — зарадва се Шийла. — Къде се губиш?

— Може ли да обядваме заедно? — направо предложи Уийзи, макар и без обичайния си ентусиазъм. — Трябва да поговоря с теб.

— Разбира се.

Уговориха се кога и къде да се срещнат и Шийла затвори загрижена. Уийзи толкова бе искала да се срещне с Йейл, а после бе изчезнала за три дни от Ковингтън.

Срещнаха се на няколко преки от Ковингтън, в едно кафене, където според Уийзи нямаше да налетят на познати.

Шийла пристигна първа и зае тихо сепаре в дъното. Уийзи пристигна. Изглеждаше уморена, а около очите й личаха тънки бръчици от напрежение. Поздравиха се и Уийзи унило се отпусна на мястото срещу нея.

— Добре ли си?

— Беше адска седмица — изохка Уийзи. — Може и да не ти се слуша за онова, което ще ти кажа, но просто трябва да говоря с някого.

— Какво има? — Шийла предчувстваше с безпокойство, че е нещо, свързано с Брус.

— Не знам дори откъде да започна — въздъхна Уийзи. — Е, добре, знаеш за връзката ми с Брус. Онова, което не ти казах… и което не знаех до петък е, че съм, т.е. бях бременна.

— Направила си аборт?

Уийзи кимна.

— Замислих се сериозно дали да не родя бебето, без да казвам на Брус. Почти на тридесет съм и много ми се иска да имам деца. Исусе, през целия уикенд мислех само за това. Не можех да реша какво да правя. — Тя замълча. — Не зная дори дали трябва да ти казвам всичко това.

— Продължавай — подкани Шийла, макар да не беше сигурна, че й се иска да чуе онова, което Уийзи щеше да й каже.

— В неделя следобед вече бях решила. Помислих си, щом Шийла може да бъде самотна майка, значи и аз мога. — Очите й се наляха със сълзи. — После отидох да вечерям с един познат. Той ми е отдавнашен скъп приятел…, между нас никога не е имало нещо повече. Както и да е, отидохме в едно симпатично забутано ханче, което дори и да искам не бих могла да намеря пак.

— И?

— Вероятно се сещаш какво ще ти кажа. Брус беше там. С някаква жена, която със сигурност не приличаше на сестра ти. Имаше огненочервена коса. Бяха далеч, но можах да видя, че има страхотна фигура.

— Ели е брюнетка — вметна Шийла. — Леко прошарена. — Не си направи труда да казва, че фигурата на Ели далеч не бе съвършена.

— Брус не ни видя. Двамата бяха на паркинга и се готвеха да си тръгват. Смееха се, кикотеха се. И се целуваха. Дълго. Накрая се качиха в отделните си коли и си тръгнаха. Мислех, че ще започна да повръщам, толкова зле се почувствах. Бях до такава степен потресена и разстроена, че накарах приятелят ми да ме върне у дома. Дори не слязохме от колата. Няма нужда да споменавам, че той ми беше много ядосан.

Шийла изведнъж почувства, че гърлото й е пресъхнало и отпи от чая с лед.

— Брус ми се закле, че съм единствената жена, с която е бил, откакто се е оженил. Закле ми се. И аз му повярвах. Как да кажа, той може да бъде толкова искрен. Вярвах му напълно — продължи тя. — И само седмица след като скъсахме, го виждам там с тази страхотна мадама, с която вероятно се е срещал и докато бяхме заедно. Копелето му с копеле.

— Да, така изглежда…

— След това си помислих, че няма да родя дете от този кучи син, независимо колко много ми се иска да бъда майка. Затова реших да направя аборт.

Донесоха сандвичите им и известно време двете дъвчеха мълчаливо, всяка потънала в собствените си мисли.

Накрая Шийла каза:

— Би ли могла известно време да не казваш за това на никого, Уийзи? Трябва да реша какво да правя. Нямаше да казвам на сестра си за връзката на Брус с теб, защото си мислех, че е просто случайна. — Шийла поклати глава. — Мислех си, че преминава през кризата на средната възраст.

— Благодаря ти.

— Извинявай, Уийзи, но когато си започнала да излизаш с Брус, си знаела, че той е женен. Знаела си какво рискуваш.

— Предполагам — въздъхна Уийзи и бутна чинията си настрана. — Просто се оказа, че мога да рискувам повече, отколкото си мислех.

След обяда Шийла се върна в офиса си и се опита да се съсредоточи върху работата. Най-накрая, към четири, каза на Дейвид, че си тръгва по-рано.

— Хващам се на бас, че това е стоене до късно с Йейл — каза той ухилен. — До късно вечер и рано сутрин. Басирам се.

Тя остави Дейвид да си мисли, каквото си ще и си тръгна за вкъщи, като се опитваше да реши какво да прави.

Същата вечер Джереми седеше на барплота в кухнята си и се опитваше да яде от лазанята, която мисис Аткинс му бе оставила само да притопли в микровълновата печка. Икономката му си беше взела свободна вечер плюс следващия ден, за да се види с някакви роднини, които й бяха дошли на гости. След напрегнатия ден Джереми изпита облекчение, че е сам вкъщи. По телевизията предаваха вечерните новини, но той не ги следеше, макар да бе седнал точно срещу телевизора.

Беше прекарал ранния следобед в Ню Йорк, където се срещна с Шулц в тайния му апартамент на Ривърсайд драйв. Бяха обсъждали стратегията на своята кампания по проекта Екскалибур, както го наричаха, когато Ед пусна бомбата.

Всяка година Ед събираше общ паричен фонд от група инвеститори, за да финансира опити за изкупуване на фирми. Включваха се както частни, така и институционни инвеститори, които бяха спечелили в миналото и искаха да спечелят пак. Сега Ед и съветниците му от синдиката бяха решили, че сделката ще се провали, ако участва само президентът на Ковингтън и лично избраната от него фирмена управа. Искаха да включат и изпълнителния директор на Ковингтън. Искаха да им сътрудничат и Джереми, и Рандолф Пинкни. Ако двамата оглавяваха фирменото ръководство, сделката изглеждала възможна, дори много обещаваща. Само с Джереми, един отцепник, сделката не им се струвала толкова добра. Ед настояваше, че управителният съвет на Ковингтън ще им има повече доверие, ако и Пинкни участва в сделката. Това бе особено важно, подчерта Ед, ако Даймънд реши да наддава за фирмата, а такава възможност съвсем не беше изключена.

Ед не искаше Пинкни да е на разположение, та Даймънд да го привлече на своя страна. Трябваше картончето му за танци да е попълнено, когато Даймънд го покани. Затова Ед искаше от Джереми да отиде при Пинкни и да свали картите си на масата, колкото се може по-скоро.

Джереми не можеше да понесе мисълта за това. Това бе рожба на неговия мозък, дявол го взел.

Телефонът звънна. Джереми бутна лазанята настрани и вдигна слушалката. Беше Брус, който бе получил съобщението му. Джереми набързо му обясни как стоят нещата и поиска професионалния му съвет.

— Много неприятно, че става така — призна Брус, — но Шулц има сериозни основания. Все пак, не се тревожи. При всички случаи ще спечелиш доста пари.

— Брус, изпускаш основното в случая. Рандолф никога няма да се съгласи. Никога, разбираш ли? Освен това се проваля всичко, за което съм работил. Искам да бъда изпълнителен директор на Ковингтън. Не ми се ще да чакам още десетина години, докато Рандолф реши да се пенсионира. Ако и той участва в сделката, ще се върна там, откъдето започнах. По-богат, разбира се, но все още само президент на Ковингтън.

— Грешиш, приятелю. Погледни фактите. Жената на Рандолф го притиска да не се претоварва. Тя не желае да е омъжена за работохолик. Обича да пътува. Повярвай ми, така е. Ели е близка приятелка на Линда Пинкни. Линда е бясна, че напоследък Рандолф прекарва все повече време в Ковингтън и все по-малко на игрището за голф. Според Ели, бракът им се гради на крехка основа. Така че, защо би се противопоставил на изкупуването? Защо да не влезе в управителния съвет и да те посочи за изпълнителен директор? Ще спечели маса пари и ще спаси брака си. Така е, повярвай ми — повтори Брус. — Рандолф не е глупак, ще ни разбере.

— Ти не си работил с него ден след ден, както аз — възрази Джереми. — Той може да бъде невероятно упорит за някои неща. Рандолф е традиционния тип ръководител, нали така? Цялата му кариера е свързана с Ковингтън. Той гледа на мен като на човек, който не е отдаден на фирмата.

— Както си е.

— Както си е. — Джереми не го отрече. — И не забравяй, че Рандолф е свързан с Ковингтън и с кръвно родство, макар да е доста далечен роднина. Някои от методите му на управление в Ковингтън са много старомодни. Разбираме се добре, докато съм негов подчинен, схващаш ли? Не съм сигурен обаче, че дълбоко в себе си Рандолф ми вярва, за да ми повери юздите. Точно затова исках да го заобиколя.

— Сигурно, но какво ще избереш? Шулц иска Рандолф да е част от сделката. Това те поставя между чука и наковалнята.

— Да — отвърна Джереми унило. — Предполагам, че винаги бих могъл да си взема парите и да се махна. Има и други фирми, ако Рандолф не се откаже от креслото си.

— Вече разсъждаваш правилно, приятелю. Какво ще кажеш да поиграем голф през уикенда?

— Разбира се, обади ми се. — Джереми затвори и набра домашния номер на Пинкни. Вдигна Линда. Явно не се зарадва да чуе гласа му.

— Не може ли да почака до утре, Джереми? С Ранди имаме гости.

— Само за минутка, Линда.

След малко Рандолф се обади:

— Какво има, Джери?

— Извинявай, че те безпокоя.

— Няма проблем.

— Трябва да поговоря с теб — каза Джереми. — За нещо, което по-добре да не обсъждаме в офиса.

— Разбирам — последва мълчание. — Дълго ли ще ни отнеме?

— Мисля, че не.

— Добре. Можеш ли да дойдеш тук. С Линда трябва да вечеряме в клуба. Мога да я изпратя там с приятелите ни и да отида по-късно.

Джереми живееше на по-малко от пет минути от тях:

— Благодаря. Идвам веднага.

Когато пристигна, Линда Пинкни и приятелите й бяха вече в колата и се готвеха да тръгват за клуба. Линда му махна и извика:

— Не се бавете много.

— Обещавам, че ще дойде за десерта — усмихна се Джереми.

— Джереми! — намръщи се тя.

— Шегувам се, Линда. След малко ще тръгне. — Джереми влезе в къщата.

Рандолф го посрещна:

— Да ти предложа нещо за пиене?

— Не, благодаря.

— Тогава ела в кабинета ми и ми кажи какво има. — Рандолф го поведе към офиса си. Явно беше, че това е единствената стая в къщата, където Линда не беше успяла да даде размах на въображението си при обзавеждането. Кожената мебел беше поизтъркана, а мокетът почти протрит на места. Джереми винаги бе харесвал тази удобна и непретенциозна стая.

След като се настаниха, Джереми обясни защо е дошъл. Неприятно му беше, че трябва да го направи, но нямаше избор. Изложи плановете, които бяха замислили тайно с Едгар за превръщането на фирмата от публична в частна собственост. Изброи всичко, което би спечелил Рандолф, ако участва в управленския екип, който щеше да сътрудничи в сделката.

По-възрастният му колега го слушаше внимателно. По набръчканото му лице не можеше да се отгатне какво мисли.

— Това е накратко.

Пинкни помълча още няколко минути сякаш се опитваше да осмисли чутото. Накрая каза:

— Ако всичко мине според твоя сценарий, твоя и на Шулц — поправи се той, — кои предприятия на Ковингтън предлагате да се продадат, за да се покрият загубите?

Джереми изреди няколко имена, после добави:

— Вероятно и Ковингтън пейпър.

— Фирмата, която е основал Езра Ковингтън? Фирмата, на която е основан целият конгломерат? — попита с равен глас Пинкни.

— Помисли за всички проблеми, Рандолф. Онова с диоксина, а сега и природозащитниците от Юга се захванаха с нас по повод спасяването на блатата и червеноглавия кълвач. Ще се повтори спорът за петнистия бухал. Това производство вечно създава проблеми — опита се да го убеди Джереми. — И ще става все по-зле. Колкото по-рано се измъкнем, толкова по-добре.

— Ами печалбите?

— Вярно, че дърводобивът върви добре, но виж какво направи рецесията с хартиената и целулозната промишленост. Разбира се, финансово ще се възстановим, но с всички тези висящи дела и твърденията на природозащитниците, че нарушаваме закона за чистотата на водите…

— Глупости! Държавата се нуждае от дървесина! Нуждае се от хартия! Не гледаш на нещата мащабно.

— Рандолф, попита ме кои предприятия ще продадем, за да намалим дълговете от превръщането на фирмата в частна. Просто разсъждавах.

— Следващият въпрос — изръмжа Рандолф. — Ако се съглася да вървим по този ваш добре обмислен план, къде отивам аз?

— Там, където си и сега, но по-богат, а фирмата ти — по-силна — отвърна Джереми. — Онова, на което се надявам аз, е да се съгласиш да бъдеш председател на управителния съвет и да ме оставиш да поема поста изпълнителен директор.

— И кога ще стане това?

— Когато ти решиш. Но като зная колко обича Линда да пътува, предполагам, че ще е по-скоро рано, отколкото късно — отговори Джереми дипломатично.

— Не намесвай жена ми в тази работа! — прекъсна го студено Рандолф. — Това е моята фирма и решението е мое. Чуваш ли! Какво право имаш да се намесваш и да нарушаваш равновесието? По дяволите, та аз те доведох в Ковингтън, отгледах те като собствен син, а ето какво получавам за благодарност. Искаш длъжността ми. Не когато му дойде времето, както би трябвало да бъде, а сега, колкото се може по-скоро, прав ли съм?

— Чувствам, че като президент ръцете ми са вързани. Бих желал да получа повишение веднага щом ти решиш, че това те устройва.

— И, предполагам, би искал да ме устрои още сега? — Пинкни помълча още няколко секунди, после стана. — Не мисля, че имаме повече какво да обсъждаме, Джереми. Искам оставката ти да бъде на бюрото ми още утре сутрин. Искам да си освободил кабинета си до десет часа. След това ще поставят катинар на вратата. Ще получиш всички полагаеми компенсации и обезщетението за уволнение, но искам да напуснеш Ковингтън незабавно, разбра ли ме?

Джереми почувства, че се задушава. Най-малко бе очаквал подобна реакция.

— Рандолф, моля те не вземай толкова прибързано решение! Отдели време да обмислиш нещата. Моля те, разбери, че сделката е и в твой интерес, и на фирмата, и на акционерите, не само в мой. Никой няма да бъде прецакан в нея.

— Ами работниците, които неминуемо ще изгубят работата си като започнеш да окастряш Ковингтън? — попита Рандолф. — Джери, явно е, че си се забъркал в тази каша, защото искаш да бъдеш изпълнителен директор на Ковингтън без да почакаш, докато си го заслужиш. Прикриваш го, като казваш, че това е в интерес на всички, но знам в чий интерес основно ще бъде. Имаш доста егоцентрична представа за света, Джери.

Рандолф изпрати Джереми до входната врата:

— А сега изчезвай от къщата ми! — почти изкрещя той. — Повярвай ми, ще се боря срещу проклетото изкупуване с всички сили и всички средства, които имам. Джери, ти никога няма да станеш изпълнителен директор на Ковингтън, докато аз съм там. Оставката ти! — изломоти той. — На бюрото ми! Още сутринта!

Вените бяха изскочили по челото на Рандолф и цялото му лице и врат бяха почервенели. Джереми никога не го бе виждал толкова ядосан.

— Рандолф, моля те, обмисли добре всичко. Не действай прибързано. Нямаш какво да изгубиш, а ще спечелиш много. Ако ме уволниш, няма да предотвратиш нищо. Със или без твое съдействие, уверявам те, ще бъда изпълнителен директор на Ковингтън преди края на годината.

— Само през трупа ми — изкрещя Пинкни. — Няма да получиш Ковингтън. — Той затръшна вратата.

Джереми, разтърсен от яростната реакция на Пинкни, се качи в колата си и подкара с безразсъдна скорост по тихата, обградена с дървета улица. Беше твърде напрегнат, за да се прибере у дома.

Набра домашния номер на Брус от колата си, но бавачката го уведоми, че семейство Райнхарт са излезли. След това спря новото си мазерати спортен модел до бордюра, потърси номера в бележника си и се обади в дома на Едгар Шулц. Не беше по правилата, но вече не му пукаше.

— Какво има? — Шулц вдигна на второто позвъняване. — Защо ми се обаждаш тук?

— Не можеше да чака, Ед. Току-що говорих с Пинкни. Той не е съгласен изобщо.

— По дяволите! Представи ли го приемливо? Не го ли заслепи с парите, които ще спечели?

— Опитах, но старият ястреб не искаше и да чуе. За момент си помислих, че ще получи удар. Направо откачи. Поиска оставката ми. Каза ми да се изнеса утре до десет.

— Божичко, аз мислех, че го въртиш на пръста си! Как, по дяволите, си могъл да го подцениш така? — Гласът на Шулц звучеше много недоволно, а тонът му ставаше все по-хладен докато говореше. — Не съм доволен от това, Джери.

— Аз също, но Пинкни го избива на чувства щом се заговори за промени. Представих му го колкото се може по-меко, но той не се спря да помисли. Действа импулсивно и ще съжалява. Освен това — увери го Джереми, — Пинкни не ни трябва. Той няма какво да ни даде.

Едгар помълча няколко секунди.

Не се налагаше Шулц да казва на Джереми, че се е издънил яко.

— Добре — каза накрая. — Изчакай. Ще се свържа с теб като премисля всичко.

— Чакай, Ед… — започна Джереми, но Шулц вече беше затворил.

— По дяволите! — изруга Джереми на глас. Сега просто не можеше да се прибере. Трябваше да говори с някого, някой, който поне ще се отнесе с разбиране. Потърси друг номер в бележника си и го набра.

Джереми взе Шийла с кола от дома на родителите й, който се намираше наблизо. Тя бе облечена небрежно, в дънки и тенис фланелка, а русата й коса бе леко прихваната на тила със сребърна шнола. Изглеждаше чудесно, по-млада, отколкото като носеше делови костюм.

— Каза да не се преобличам — обясни тя, докато сядаше в мазератито. — И аз така и направих. С дъщеря ми бяхме в градината и се опитвахме да научим кучето й да донася разни предмети. Истинска мъка. Не ти ли трябва малко използван далматинец?

Джереми поклати глава, гумите му изсвистяха като излизаше на заден по алеята. Подкара по улицата, все по-бързо. Усещаше погледа на Шийла върху себе си, но тя не каза нищо за шофирането му. Всъщност, изобщо не се обади и той бе благодарен за това. Не беше в настроение да си бъбри за незначителни неща.

Спря пред един от любимите си закътани барове във Вирджиния Хайленд дистрикт. Мястото беше съвсем забутано и сравнително тихо. Посетителите бяха редовни клиенти от квартала. Последното нещо, което му се искаше тази вечер, беше да се сблъска с някой бизнес партньор.

Поръчаха си питиета, мартини за него и бира за нея. Тя все още мълчеше. Огледа се из бара, за да се потопи в атмосферата или по-скоро липсата на такава. Когато им донесоха питиетата, той пресуши мартинито си на две глътки и си поръча друго. Главата му се пръскаше. Надяваше се, че алкохолът ще притъпи болката и ще го отпусне.

— Какво става? — попита тя накрая. — Явно нещо съвсем не е наред. Никога не съм те виждала такъв.

— Не ме познаваш толкова добре — прекъсна я рязко той.

— Така е. И не разбирам защо ме покани да излезем, след като тази вечер явно не си в настроение да разговаряш с никого.

— Не трябваше да ти се обаждам.

— Добре, няма проблем. Ще си хвана такси до вкъщи. Струва ми се, че искаш да бъдеш сам.

Тя стана да си върви, но той й направи знак да остане.

— Виж, съжалявам — въздъхна. — Имам нужда да поговоря с някого. Току-що ме уволниха.

— Какво? — Шийла го изгледа смаяна. — Не мога да повярвам.

— Вярно е. Утре новината ще плъзне из Ковингтън. Ти обаче я научаваш първа от мен.

— Но защо? Какво се е случило?

— Рандолф и аз имахме разногласие… по един въпрос. Той побесня и поиска оставката ми. Проклетото дебелоглаво копеле се страхува от промени. — Джереми знаеше, че в гласа му личи горчивина, но не му пукаше. — Той не може да разбере, че промените движат света. Не бива да очаква Ковингтън да се носи по течението. Не може да пречи на развитието, независимо как се опитва.

— Това е шокиращо. Наистина не мога да повярвам. Но всичко като че ли е станало много бързо. Сигурен ли си, че Рандолф няма да промени решението си като размисли?

Джереми поклати глава и направи знак на сервитьорката да му донесе още едно мартини. Знаеше, че на сутринта ще е махмурлия, но какво от това, нали не трябваше да работи? Забеляза, че Шийла едва се е докоснала до бирата си.

— Познавам Рандолф много добре. След като веднъж е решил нещо, той рядко отстъпва. Сигурен съм, че вече ми е намерил заместник.

— Кога стана това?

— Преди малко. Малко преди да ти се обадя. Отидох до тях, за да му представя някои ъ-ъ… планове, които бях замислил. Няма нужда да ти казвам, че не се отнесе благосклонно. По дяволите! Рандолф е от старата гвардия. Вече не е наясно. Ковингтън и акционерите му се нуждаят от мен. Рандолф изобщо не е подготвен да поведе фирмата към двадесет и първи век. Дявол да го вземе, с този кучи син на кормилото, проклетата фирма няма да просъществува дълго!

— Знам, че си разстроен… И то с пълно право — добави бързо Шийла, — но Рандолф не е напълно изостанал и гледа към бъдещето. Той беше този, който видя достойнствата на предложението на ВИП, когато ти беше против.

— Достойнства? За бога, единствената причина да се хвърли така, беше, че го възприе като малка победа над мен. Обикновени фирмени интриги. Така ви наехме. — Още докато го казваше, Джереми осъзна, че беше нелюбезно от негова страна. Виновен беше джинът. Не пиеше често концентрати и мартинито бе развързало езика му. Разбра по изражението на Шийла, че онова, което току-що бе казал, я беше подразнило. — Чакай, остави ме да довърша. Не ме разбирай погрешно. Вие представихте дяволски добро предложение за кампания. Причината, поради която бях против, беше, че в Ковингтън предстояха промени. Не смятах, че е нужно да се харчат пари за козметична операция, след като цялото лице щеше да бъде подложено на пластична хирургия.

— Искаш да кажеш, че онова, което правим, кампанията на ВИП, няма да има никакво значение? Ковингтън няма да я използва?

— Рандолф стои зад нея, ако не промени решението си сега, когато аз съм извън играта. Аз също бих ви подкрепил, но моментът не беше подходящ.

— Тогава защо, по дяволите, Брус ми се обади и настояваше да дойдем веднага?

Сега тя беше бясна и той разбра, че е казал твърде много, но, дявол да го вземе, тя трябваше да погледне фактите.

— Брус и аз спорехме по този въпрос. Той наистина смяташе, че ВИП е добра идея и моментът е подходящ да се започне промяна на имиджа на Ковингтън. Аз пък си мислех, че има връзка с теб и иска да дойдеш в Атланта.

— Какво?

— Сега знам, че не е вярно. Но така мислех в началото. Вече знам, че не би се захванала с Брус.

— Това е сигурно. — Тя кимна в отговор. — Все пак не разбирам защо си толкова убеден, че новият имидж на Ковингтън няма да свърши работа?

— Добре, ще ти обясня. Но това е строго поверително. Не бива да казваш на никого, обещаваш ли? — Докато го казваше, Джереми сам не вярваше, че е оставил езика си да се развърже толкова. От него не би излязъл никакъв шпионин, осъзна той. Главоболието му обаче бе преминало и нервите му се отпуснаха. Пък и какво значение имаше вече?

— Няма да казвам на никого — настоя Шийла. — Каква е причината?

— Беше само въпрос на време, преди имиджа на Ковингтън да се промени за постоянно.

— Искаш да кажеш, че щеше да го глътне някоя финансова акула?

— Аз щях да го купя, с подкрепата на голям инвеститор, но сега тази възможност е минимална, след като Рандолф ме изрита. А и онзи хищник Даймънд все още души наоколо. Кой знае какво ще стане! Хей, маце, донеси ми още едно, ако обичаш. — Прочете неодобрение по лицето на Шийла. — Ще трябва да ме качиш на такси и да се прибереш с моята кола. Знам, че не бива да шофирам.

— Със сигурност — кимна тя. — Добре, кажи ми нещо повече за това. Трябва ли с Дейвид да си събираме багажа и да си ходим? Искам да кажа, че ако няма смисъл…

— Стойте си. Изкарайте го докрай. Печелите, нали? Значи няма за какво да се тревожиш. Освен това, при това положение, не вярвам в Ковингтън скоро да има промени. Като изключим новия президент. — Той се засмя с горчива ирония. — Бог ми е свидетел, нещата се подреждат много странно. Смятах, че съм на сигурен път, но вероятно съм станал твърде самонадеян. Не действах правилно с Рандолф. Какъв глупак съм…

— О, не се подценявай така. — Шийла вече не изглеждаше ядосана. — Може би нещата са се развили не както искаш, но не е дошъл краят на света. Има хиляди други фирми, които ще те грабнат, ако потърсиш работа.

— Това е проблемът. Бях направил плановете си около Ковингтън. Не искам да започвам да търся работа. По дяволите, чуй ме само! Какво съм се разхленчил, дявол го взел! Имах такива планове за Ковингтън… Вие също имахте място в тях, Шийла. Само ако бях успял да обърна фирмата. Тогава точно имиджът ни трябваше да се промени.

Тя се усмихна:

— Е, на мен явно така ми върви цял живот. Или твърде рано, или твърде късно.

— Шийла, ти наистина си един път. Искаш ли още нещо?

— Не, благодаря. Аз ще карам, нали не си забравил?

Джереми кимна:

— Точно така. А аз ще пия. Още не ми се прибира.

— Всичко е наред. Ще остана докато ти се говори.

Джереми отпи още глътка от мартинито. Искаше му се да й разкаже толкова много неща за живота си, за плановете, които бе правил за Ковингтън. С нея бе толкова лесно да се отпуснеш. Жалко, че вече е обвързана с някой друг.

Не, да оставим това. Вероятно е по-добре. Той нямаше нужда от жена в живота си.

Глава тринадесета

На следващата сутрин Джереми пристигна в Ковингтън преди шест сутринта, макар да не тича до там, както обикновено. Остави рейндж ровъра си паркиран пред главния вход и извади два кашона от задната седалка. Влезе в сградата и поздрави по име пазача, когото познаваше.

— Извинете, мистър Уелш, но не можете да оставите колата си паркирана точно отпред. Ще трябва да я преместите.

— Не се безпокой. Ще се бавя само няколко минути.

— Все едно, мистър Уелш, ще трябва да я преместите.

— Я ме остави на мира — изръмжа Джереми раздразнено.

— Ако не я преместите — настоя Хенри, — ще се принудим да я изтеглим.

— Какви ги говориш, по дяволите! Ще изляза след петнадесет минути. Поне още един час няма да дойде никой друг.

— Няма нищо, Хенри. — Главният пазач, Рон, се приближи. — Можете да оставите колата, мистър Уелш. Мистър Пинкни се обади. Приготвил съм ви няколко кашона.

— Благодаря. — Джереми тръгна към асансьора за високото тяло на дирекцията. Рон тръгна след него с кашоните, а заедно с Рон и един друг пазач, когото Джереми не познаваше.

— Имаме заповед да се качим с вас — съобщи Рон.

— Какво? — Джереми се ядоса повече отпреди.

— Мистър Пинкни нареди — обясни Рон. — Трябва да сме там, докато опразвате кабинета си.

— За бога!

Вратите на асансьора се отвориха и тримата влязоха вътре. Стигнаха до четиридесетия етаж в мълчание. Излязоха мълчаливо от асансьора и тръгнаха по празния коридор към кабинета на Джереми. Пътем, Джереми пъхна оставката си, която бе написал по-рано същата сутрин, под заключената врата на кабинета на Рандолф Пинкни.

Пазачите придружиха Джереми до кабинета му и, застанали отстрани, мълчаливо го наблюдаваха. Не му отне много време да си разчисти нещата от бюрото и лавиците. Отвори единствения картотечен шкаф в офиса си, в който бяха личните му дела, и се зае да ги преглежда. След секунда Рон бе до него.

— Съжалявам, мистър Уелш. Имаме заповед да не ви позволяваме да вземате каквото и да било от картотечните шкафове.

— Но това е личната ми кореспонденция — възрази гневно Джереми, после осъзна, че момчето от охраната просто си вършеше работата. Затвори шкафа и остави ключа в ключалката.

Можеше да мине и без документите от този шкаф.

За щастие вече бе предал на Едгар повечето информация за Ковингтън, която щеше да му трябва, ако всъщност въобще му потрябваше. След разговора предишната вечер не беше сигурен, че Шулц ще му се обади отново.

— Добре, това е.

— Сигурен ли сте, мистър Уелш? Не искаме да ви препираме.

— Сигурен съм, Рон. Благодаря ти. — Джереми се огледа за последно и написа бележка на секретарката си, за да й обясни. Пъхна я в един плик и я остави на бюрото на Нора. Нямаше какво повече да прави тук. Преди да дойде в Ковингтън тази сутрин, беше телефонирал на всички директори, с които бе пряко свързан в работата си, за да им обясни положението, преди да са плъзнали клюките. Можеше да си върви.

Невероятно е, помисли си той, докато потегляше, колко лесно човек може да напъха пет години от живота си в два кашона.

Шийла пристигна на работа рано, преди осем. Все още беше като замаяна от всичко, което Джереми й беше казал предишната вечер. Чувстваше се изненадана и поласкана, че той й се е доверил така напълно, но също така разбираше, че Джереми не беше на себе си и беше пил. Бяха си говорили в продължение на няколко часа, преди накрая да го откара до тях с колата му и да го остави.

Телефонът звънна. Страхувайки се, че може да е Том, тя остави секретарят да се включи. Когато чу съобщението, разбра, че е бил Джереми и веднага му се обади.

— Добро утро, Шийла. Благодаря ти, че ме изтърпя снощи. — Гласът му беше дрезгав и звучеше уморено.

— Радвам се, че можах да ти помогна.

— Благодарен съм ти повече, отколкото можеш да си представиш. Все едно, исках да се уговорим как да си взема колата.

— В дома на родителите ми е. Ключовете са у баща ми, а той би трябвало да си е вкъщи цяла сутрин.

— Благодаря ти, че ме откара вкъщи. Изглежда не мога да нося много.

— Нямаше проблем — увери го тя. — След онова, което е станало, наистина не мога да те виня.

— Виж, онова, което ти казах снощи, всъщност не трябваше да го разправям. То е свръхповерително.

— Обещах ти да не казвам на никого. Можеш да ми вярваш. Държа на думата си.

— Благодаря. — Все още звучеше малко неспокойно. — Виж, би ли ми направила една услуга? Дръж си очите и ушите отворени днес. Трябва да знам колкото се може повече за онова, което става там. Ще ти се обадя довечера у вас.

Точно както Шийла и предполагаше, в Ковингтън цял ден цареше пълен хаос. Преди да направи официално изявление за медиите, Рандолф Пинкни свика общо събрание за служителите на фирмата още рано сутринта. Каза, че Джереми Уелш си е подал оставката, която влиза в сила незабавно, за да се занимава с лични дела. Пинкни назначи Джордж Рамзи, дългогодишен администратор във фирмата и президент на Ковингтън пейпър, за временно изпълняващ длъжността президент и оперативен ръководител на Ковингтън интернешънъл.

По коридорите на всички етажи се бяха скупчили групички служители от различни отдели и нервно обсъждаха слухове и предположения за това какво е станало и какво предстои да става. Безпокойството за бъдещето на фирмата и страхът, че могат да изгубят работата си, изпълваше въздуха в Ковингтън с тревога. Уелш беше обичан президент. През последните години той бе по-близко от Рандолф Пинкни. Бяха го смятали за човека, който стои на кормилото и определя бъдещето на фирмата. Сега него го нямаше. Служителите се чудеха какви са истинските причини за оставката му. А и изглежда никой не познаваше добре Джордж Рамзи, макар да бе работил във фирмата повече от двадесет години. Смятаха го за доста безличен управител, чието основно правило беше да не създава проблеми.

Рамзи и неласкавите отзиви за назначаването му за действащ президент най-малко тревожеха Рандолф Пинкни. С торбички под очите от недоспиване, той цял ден стоя на работа, за да отбива въпросите на репортери, Уолстрийт, директори, акционери, шефове на поделенията и членове на семейство Ковингтън. Ланг Ковингтън, разтревожен от този обрат на събитията, бе съобщил, че ще дойде в Атланта идната седмица, за да види какво, по дяволите, става там.

Макар по лицето на Пинкни да личеше умора, в сърцето му бушуваше силен гняв, който му даваше сили да работи цял ден. Гневеше се на Уелш, разбира се, но и на самия себе си. Като уволни Джереми толкова бързо, бе направил сериозна тактическа грешка. Не биваше да действа прибързано, както самият Джереми го беше предупредил. Ако бе спечелил време, като се престори, че обмисля предложението на Уелш, можеше да отиде при директорите и да смаже идеята за изкупуването в зародиш. От нея нямаше да излезе нищо.

Проклетата му избухливост можеше като нищо да го погуби, осъзна той. Някога бе самата дипломатичност, а сега се бе държал като същински стар глупак.

След като Джереми е прогонен от фирмата и твърдо решен да бъде следващия изпълнителен директор на Ковингтън, кой знае какво можеше да стане? Рандолф можеше да предскаже единствено, че със сигурност ще настъпи голяма бъркотия. Беше прекарал предишната вечер в разговори с адвокатите си. Известно време беше убеден, че е постъпил правилно. Уелш и Шулц не можеха да изкупят фирмата без него, нали? Това нямаше да се посрещне добре от управителния съвет на Ковингтън, нито пък, както го осведомиха, от институционните инвеститори на Шулц.

Все пак, какво би станало, ако Едгар Шулц реши да действа безразсъдно и да ги изкупува насила? Когато обяви публично предварителната си оферта, Ковингтън ще се превърне в пясъчник, където всички ще се ровят. Може да стане истински цирк като онова фиаско в Ар Джи Ар Набиско, което предизвика изпълнителният директор на фирмата, Рос Джонсън, през осемдесетте години. Конкретните обстоятелства бяха доста различни, но крайният резултат би бил същият — доста окастрена инфраструктура, промени в ръководството, орязани разходи, уволнения, членове на семейството и акционери, които са принудени да продават акциите си от фирма, в която са вярвали.

Не можеше да понесе мисълта за това.

От друга страна, Шулц притежаваше много корпорации. Рандолф знаеше поне една — Бармаш фууд, чиито интереси биха се съчетали добре с тези на Ковингтън. Какво би спряло Шулц, ако е решил просто да излезе с предложение за доброволно изкупуване. Ако предложението бъде достатъчно добро и управителният съвет се почувства задължен да го приеме, заради акционерите, тогава Джереми Уелш би се върнал в Ковингтън под покровителството на Шулц.

Тази мисъл беше още по-непоносима.

Божичко, как мразеше Джереми Уелш, задето бе отворил кутията на Пандора. Готов бе на всичко, за да си го върне на кучия му син.

И всичко това ставаше точно когато Рандолф би трябвало да се наслаждава на живота си и да жъне плодовете на своя успех. А сега го измъчваха съмнения. Все още ли тежи на мястото си като изпълнителен директор на Ковингтън? И колко още щеше да е така? Някога бе поставял високи изисквания към себе си и бе работил извънредно, за да ги изпълни. По онова време, обаче, конкуренцията в големия бизнес не беше толкова бясна. Изискванията, които си поставяше, бяха изпълними.

Сега го притискаха от всички страни — трябваше да успокои директорите, кредиторите, акционерите, служителите, семейството, журналистите. И Линда. Не можеше да я изключи.

Линда бе реагирала на новото положение точно както можеше да се очаква. Всичко това означаваше, че той ще работи повече, а тя не можеше да се примири с това. Въпреки че явно не харесваше Джереми, тя дори помоли Рандолф да го върне на работа. Не виждаше нищо нередно в неговия план да стане изпълнителен директор и да изрита Рандолф от мястото му. Напротив, тя смяташе, че идеята е великолепна.

Но Линда въобще не я беше грижа за Ковингтън. Рандолф бе дал години от живота си на фирмата, цялата си кариера. Джереми, от друга страна, принадлежеше към новия тип млади административни кадри, които преминаваха като злокобен повей от фирма на фирма, там, където намираха най-големи възможности. Не ги беше грижа за конкретните корпорации, които управляваха. Линда изобщо не беше в състояние да го разбере. Ако го разбираше, не би го карала да взема отново Джереми на работа.

Сега Рандолф бе изправен пред кръстопът. Напрежението беше убийствено. Ако не се окажеше достатъчно силен като ръководител, фирмата щеше да стане беззащитна жертва за всеки, който реши да я погълне.

Разбира се, трябваше да се успокоява и управителният съвет. Той лично бе избирал някои от тях, други бяха останали от времето, когато Коуви Хилиърд беше изпълнителен директор. Освен това, самият Коуви Хилиърд и други членове на семейството като Ланг Ковингтън. През изминалите години Рандолф бе поил и гощавал всички и се бе опитал да ги спечели. Все пак, съзнаваше, че не се е старал така усърдно като други директори да запази и поддържа лоялността на управителния съвет. Много изпълнителни директори пилееха неописуемо много време да организират за членовете на управителния съвет уикенди в Лас Вегас или Вейл и да им устройват празненства. Рандолф съзнаваше, че малко е пренебрегнал тези неща, но, дявол да го вземе, всеки от тях, който струваше нещо, трябваше да го уважава за онова, което бе направил за фирмата. Не можеха да го корят, задето не ги е водил на лов за яребици в Шотландия, нали?

Вътрешният телефон звънна:

— Мистър Пинкни, съпругата ви е на втора линия. Искате ли да й се обадите по-късно? — попита секретарката му Мери Сю.

— Не, свържете ме — отвърна Рандолф уморено.

— Здравей, Ранди, как мина денят ти?

— Истински ад.

— Казах ти, че не трябваше да уволняваш Джереми — напомни му тя нехайно. — Както и да е. Не забравяй, че сме на вечеря у семейство Хатън. В седем и половина.

— По-добре я отмени, скъпа. Няма да успея.

— Ранди! Обеща ми, че това няма да се отрази на съвместния ни живот. Минали са по-малко от двадесет и четири часа и ти вече променяш нещата.

— Не мога нищо да направя. Докато всичко това се уталожи, тук ще е доста напрегнато. Трябва да държа нещата в ръцете си. За да направя това, трябва да стоя тук. Моля те, разбери, скъпа, това е само временно.

— Добре, тогава отивам в Балтимор на гости при мама. Временно — натърти Линда. — Когато си готов отново да водиш нормален живот, знаеш къде да ме намериш.

Рандолф въздъхна. Покойната му жена, Сали, би разбрала какво му е на главата. Линда явно не желаеше да разбере, а последното нещо, което му трябваше точно сега, беше допълнително да го притиска и тя. Всъщност, беше доволен, че ще заминава. Така щеше да има повече време.

— Не беше готов да се пенсионира и просто да участва в управителния съвет на Ковингтън и да си клати краката. Беше в разцвета си като ръководител, след няколко седмици навършваше петдесет и шест.

Рандолф бе наясно със статистиката. Никой вече не ценеше опита. Управителният съвет лесно би могъл да реши да му намери по-млад заместник с по-ниска заплата. Сега, когато Уелш бе свободен, какво би попречило на кучия син тайничко да се кандидатира за тази длъжност? Рандолф знаеше, че Джереми е изкусен в красноречието, на което се поддаваха в днешно време членовете на управителния съвет.

По ирония на съдбата, макар да беше го изгонил, Джереми все така си оставаше заплаха.

Рандолф завъртя коженото си кресло с лице към прозорците, които заемаха цялата стена и се загледа в покривите на любимия си град. Сега не бе подходящ момент да се изчаква. Сега бяха нужни енергични действия. Трябваше да заглуши упреците, преки или загатнати, които бе породило уволнението на Уелш. Трябваше да настъпи здраво, да накара Уолстрийт и акционерите да повярват, че той е фактор, с който все още трябва да се съобразяват.

Но как?

Изведнъж Рандолф разбра какво трябва да направи, озари го прозрение. Щеше да купи нова фирма, която да процъфтява под флага на Ковингтън. Веднага ще оповести намерението си. Една голяма придобивка не само щеше да бъде подходящ параван, но и щеше да покаже на всички, че той все още е решен да постави Ковингтън сред най-големите и най-силните.

Рандолф се усмихна със задоволство. Фирмата му може и да беше под обсада, но той щеше да предприеме незабавни действия.

После му хрумна нещо друго. Да си присвои идеята на Джереми. Да намери инвеститори на Уолстрийт и самият той да превърне фирмата в частна. Ще му коства доста усилия да убеди управителния съвет, че това е правилна стъпка, но ако Ковингтън така и така е под обсада, те всъщност не биха имали избор, нали?

Ако фирмата се превърнеше в частна, всички щяха да спечелят много пари, а бъдещето на Рандолф като изпълнителен директор ще бъде сигурно като златото във Форт Нокс.

— Шийла! — извика Грейс Локууд от долния етаж. — На телефона. Да кажа ли да позвънят по-късно?

— Не, мамо, благодаря. Ще се обадя.

Шийла тъкмо слагаше Джеси да спи, но нещо й подсказа да говори от стаята си. Инстинктът й не сгреши, беше Йейл.

— Не мога да чакам до следващата седмица, за да те видя — каза той. — Промених графика си и сега съм свободен през уикенда. Ще го прекараш ли с мен?

— Да. — Вече нямаше смисъл да се прави на недостъпна. Шийла знаеше, че желае Йейл, колкото и той нея. Откакто го остави на летището преди няколко дни, непрестанно мислеше за него.

— Можеш ли да оставиш Джеси при родителите си? За целия уикенд?

— Ами да, но какво ще правим?

— Изненада. Искам те само за мен от шест часа в петък до неделя полунощ.

— Добре, твоя съм.

— Чудесно. Слушай, още съм на снимачната площадка и трябва да тръгвам. Ще те взема от вас в петък. Носи си бански костюм. И няма да ти трябват много дрехи. Извинявай, трябва да бягам.

— Добре. Ще се видим в петък.

Шийла затвори телефона и по лицето й се разля блажена усмивка, докато отиваше до стаята на дъщеря си, за да я завие.

Глава четиринадесета

Лекият вятър прошумоля в страниците на книгата, която Шийла държеше в скута си, и й напомни, че през последните пет минути не бе прочела нито ред. Тя се усмихна и остави книгата да се смъкне на пясъка. Долу до брега Йейл бе обграден от група хлапета, които му искаха автографи.

Изненадата на Йейл се оказа този уикенд за двама, само те двамата, в хотел Клойстър на един от островите край бреговете на Джорджия. Беше наел самолет за чартърен полет от Атланта до летище Маккинън на остров Сен Симон, а една лимузина ги откара до курорта. През последните два дни от време на време се наканваха да отидат да поплуват, да поиграят тенис или да се поразходят из обширната градина на хотела, но всъщност почти през цялото време се бяха любили.

Шийла вдигна книгата и слънчевите си очила и му извика:

— Търсят те по телефона. Спешно е.

— Добре, идвам — махна в отговор той.

Тя се загледа как Йейл дава още няколко автографа, а после учтиво се отделя от групата и се затичва по брега към нея.

— Всъщност никой не се обажда — обясни тя, когато Йейл се приближи достатъчно. — Просто си помислих, че би искал да се откъснеш за малко от тълпата обожатели.

— Благодаря. Те са мили хлапета, но ми писва.

— Все пак има нещо спешно.

Той я погледна разтревожен:

— Какво има?

— Не сме се любили поне от час. — Тя се усмихна прелъстително. — Време е отново да си само мой.

Той се засмя и я притегли към себе си:

— И къде ме искаш? — попита, като я целуна.

— Навсякъде — тя го поведе към апартамента им с изглед към океана. Затвори вратата и пусна пердетата. — Струва ми се, че не сме го правили единствено в килера на гостната.

— Хмм, обожавам килерите — каза той, като смъкваше банския си. — Ела първо да си вземем душ. Целият съм в пясък.

През целия уикенд Йейл и Шийла се бяха държали като несдържани тийнейджъри на задната седалка на някоя кола. Сексът с него беше страхотен и Шийла се чувстваше истински подмладена от това. Колкото повече получаваше, толкова повече го желаеше. Любеха се, докато останеха без дъх и им се виеше свят, тогава спираха, за да похапнат плодове и да пият минерална вода и продължаваха, откъдето бяха спрели. Не бе останало и местенце по тялото й, което Йейл да не е избродил с език, местенце от неговото, която тя да не бе целунала.

Понякога се редуваха да четат на глас в леглото. Йейл бе донесъл куп сценарии за телевизионни филми, които агентът му бе поръчал да прегледа. Но четенето никога не продължаваше дълго.

Но колкото и да бе възхитителен сексът, Шийла ценеше всеки миг насаме с Йейл. Странно беше как след толкова години омраза, отново се бе поддала толкова лесно на очарованието му. Чувстваше се страшно освободена от това, че е свалила преградите и откликва на топлината в усмивката му и нежния въпрос, стаен дълбоко в синия му поглед.

— Този уикенд е точно онова, от което се нуждаех — каза Йейл на Шийла. Бяха се любили под душа и сега лежаха заедно на леглото, мокри и голи, и ядяха ябълка. — Иска ми се да можехме да останем по-дълго.

— И на мен. Да забравим за останалия свят и задълженията си. Ето това е животът. Не съм се чувствала толкова секси от години. От шест години, ако трябва да сме точни. — Шийла хвана ръката му и нежно целуна пръстите му. — О, Йейл, страшно ми харесва да съм с теб.

— И на мен. И това е само началото. Ще пътуваме до много места заедно, по целия свят. Можем следващия път да вземем и Джеси. Тя наистина е страхотно хлапе — додаде той. — Сериозно. Страхотно си я възпитала, Шийла. Странно е, но през онази вечер, която прекарахме заедно миналата седмица, забелязах у нея някои неща, които страхотно ми напомнят за мен самия на тази възраст. Казах ти, че наистина ми се иска да имам семейство. Знам, че прибързвам, но когато съм с теб, животът ми изглежда пълен.

— И с мен е така. — Шийла се наведе и го целуна по бузата: Сега след този уикенд, много й се искаше да му каже за Джеси. Искаше й се също да каже на Джеси за Йейл, но за жалост сама се беше оплела в онази история за женитбата си с австралийски дипломат. Ако сега кажеше на Джеси истината, след като я беше излъгала, дъщеря й вече никога нямаше да й вярва.

Ако кажеше истината на Йейл, той вероятно щеше да побеснее, че е родила детето му, без дори да му каже. Беше го лишила от пет от най-важните години от живота на Джеси. Не бе имал възможност да види как се ражда дъщеря му. Не бе я видял да се преобръща за пръв път в креватчето, да пълзи, да стои или да прохожда. Пропуснал бе първата й усмивка, първия й ден в детската градина.

Не, не можеше да каже на никой от двамата, макар да й се искаше повече от всичко.

Разбира се, би могла да избере истината и да се надява, че всичко ще се нареди. Би могла да каже на Йейл и да се надява, че ще я обича още повече, задето е родила детето му. Все пак, продължаваше да се колебае. Да им каже ли, или не? Йейл и Джеси изглежда наистина се харесваха. Дали и двамата не биха се зарадвали да научат истината?

Да, реши тя накрая, истината винаги е най-доброто решение.

— Знаеш ли, интересно, че току-що спомена как Джеси ти напомня за теб самия като малък.

— Да. Предполагам, че искам да кажа, че се докосва до детето в мен или нещо такова.

— Не, повече от това е. Виждаш ли, има нещо, което трябва да ти кажа…

Телефонът звънна. Бяха казали на няколко човека къде могат да ги открият по спешност. Йейл я погледна:

— Аз ли да вдигна или ти искаш?

— Вероятно е за теб. Хващам се на бас, че пак е Ал. — Ал Райдър беше агентът на Йейл. Вече се беше обаждал два пъти, за да каже на Йейл да прочете сценариите.

Той вдигна телефона:

— Здравей, Ал — погледна страдалчески към Шийла. — Да, предполагам, че е подходящ момент. Какво има?

Шийла отиде до бара и отвори бутилка Дом Периньон. Отнесе го заедно с две чаши обратно до леглото и седна до Йейл, който говореше по телефона, все още легнал. Преди да налее шампанското в чашите, тя взе бутилката и поля тънка струйка от врата му до корема. След това езикът й се зае да проследи дирята от шампанското.

— Трябва да вървя, Ал — избъбри бързо Йейл по телефона. — Ще ти се обадя утре.

Той я повали на леглото и се претърколи върху голото й тяло. Ухили се:

— Хей малката, водех сериозен разговор.

— Да, но аз имам сериозни намерения — прекъсна го тя.

Отново се любиха, а после Йейл наля шампанско в чашите и вдигна своята:

— За теб Шийла. За това, че отново се появи в живота ми. За какво говорехме преди да се обади Ал? Не започна ли да ми казваш нещо?

Шийла поклати глава:

— Не си спомням — излъга тя. — Сигурно не е било важно.

Моментът, когато искаше да каже на Йейл, бе отминал, отново бе променила решението си. В края на краищата, истината можеше да развали всичко.

Докато Джереми все още чакаше Шулц да реши дали да направи предварителна оферта за изкупуване на Ковингтън или не, Рандолф Пинкни продължаваше да се пече на бавен огън заради необмислените си действия. Общият дух в Ковингтън бе спаднал. Управителите бяха объркани от назначението на Джордж Рамзи, който в най-добрия случай си оставаше посредствен мениджър, за временно изпълняващ длъжността президент. Рандолф не беше се замислял колко обичан бе Джереми, нито колко усърдно бе работил действително. Да, Джереми имаше склонност да използва фирмените самолети за частни цели. Да, беше надхвърлял административните разходи. И все пак, сега Рандолф осъзна, че именно работохолизмът на Джереми му бе позволил да разполага с време да се превърне в изкусен играч на голф.

Рандолф знаеше, че Джереми е виновен и за това, че той самият се бе откъснал толкова от своята фирма. През последните няколко години Джереми бе поемал все повече и повече от отговорностите на Рандолф. Рандолф се бе самозаблуждавал, че нещата във фирмата вървят толкова гладко само благодарение на неговото вещо управление и способност да разпределя отговорността. Сега бе принуден да признае, че не той, а Джереми бе стоял на кормилото. Сега разбираше защо Джереми бе искал поста му. Не че щеше да го получи.

Рандолф разбираше, че трябва по някакъв начин да внуши усещане за благополучие сред служителите на Ковингтън и то бързо. За тази цел се бе обадил на финансовите посредници на Ковингтън, за да ги осведоми за евентуалното си намерение да закупи друга фирма, чиито интереси да се слеят с тези на Ковингтън. Като възможности се обсъдиха няколко хранителни производства, както и малка хартиена фабрика, наречена Ланфорд пейпър. Хартиената промишленост доста бе пострадала от рецесията и Ланфорд не бяха успели да се съвземат. Все пак фирмата допадаше на Рандолф. Той чувстваше, че старият Езра Ковингтън би се радвал, ако избере нея. Да, това можеше да е подходящ съюз, въпреки страховитите пророчества на Джереми относно хартиената промишленост.

Той, разбира се, далеч не бе сигурен, че ще осъществи покупката. Все повече го привличаше идеята да ръководи изкупуването на Ковингтън. Но докато съставя плановете си, разглеждането на възможни предприятия за покупка отклоняваше вниманието на останалите от истинските му намерения.

Мери Сю позвъни:

— Мистър Пинкни, на телефона е Рик Даймънд, синът на Р. Ч. Даймънд. Казва, че трябва да обсъди нещо важно с вас.

Първият порив на Рандолф бе да отклони разговора, но после нещо му подсказа да вдигне телефона:

— Здравейте, мистър Даймънд. Какво мога да направя за вас?

— По-важно е, струва ми се, какво може да направи баща ми за вас.

— Не мисля, че би могъл да направи нещо за мен.

— Елате довечера в апартамента на Р. Ч. в хотел Хилтън. Мисля, че имаме да обсъдим някои интересни идеи. Пет и половина удобно ли ви е?

Рандолф помисли няколко секунди. Не харесваше Даймънд, но какво би станало, ако го изслуша? Точно сега трябваше да си запазва всички възможности.

— Шест би било по-добре.

— Значи в шест — съгласи се любезно Рик. — Очакваме ви тогава.

— Р. Ч., от три дни разучавам детайлно Ковингтън — каза Рик на баща си малко преди шест същата вечер. Чакаха да пристигне Пинкни. — Има слаби места, но общо взето фирмата е здрава.

Р. Ч. кимна:

— Може да се обере доста каймак. Дълго време е била управлявана прекалено традиционно. Човекът, който й вля малко живот напоследък, бе Уелш. Проблемът на Уелш е, че той е отговорен и за част от каймака. Всички тези бейзболисти и други знаменитости, на които плаща, за да се появяват на търговски събрания и да разказват вицове. И откритият шампионат по тенис на Макгрегър суп. Сър Виктор ми каза, че Уелш си е опитвал силите и в международните сделки, но кой знае дали е вярно. — Р. Ч. си наля минерална вода и прибави няколко стърготини лимонова кора. — Сега, когато Уелш е отстранен, време е да се подготвим за действие. Фирмата се задъхва, а акциите падат.

— Знаеш ли, Р. Ч., колебая се единствено, защото може да настане бъркотия.

— Колкото по-голяма, толкова по-добре. Аз затова го правя — ухили се доволно Р. Ч. — Обичам битките.

— Подозирам, че и Сам Шулц се интересува от Ковингтън. Той никога не ми го е казвал, не и открито, но снощи Катлийн спомена нещо интересно.

— Нима? И какво беше то? — Р. Ч. никак не беше въодушевен от новата приятелка на Рик. Имаше чувството, че Катлийн използва сина му. Тя бе по-възрастна от Рик и Р. Ч. смяташе, че изглежда поизхабена.

— Катлийн се е сприятелила с няколко души в офиса, включително една от служителките на име Харпър Барнс — започна Рик с поверителен тон. — Така и не разбрах точно с какво се занимава Харпър. Официалната й длъжност е консултант, но се говори, че е любовница на Сам.

— Е, и?

— Вчера Катлийн и Харпър отишли да пийнат заедно след работа. Разговорили се приятелски. Тя разказала на Катлийн за безумното съперничество между Сам и брат му Едгар. Явно една от основните консултантски услуги, които Харпър извършва за Сам, е да пътува до Ню Йорк, за да следи Едгар.

— Е, и?

— Мисля, че Сам се интересува от Ковингтън заради Едгар. Струва ми се, че Едгар Шулц ще се опита да завладее Ковингтън.

Р. Ч. се облегна назад в стола си и погледна сина си със смесица от съжаление и презрение:

— Синко! — въздъхна той. — Впечатлен съм, че работиш толкова усърдно за мен през последните няколко дни. Но онова, което не ти е ясно, не би се побрало в библиотеката на Конгреса.

Рик усети как стомахът му се свива:

— Какво искаш да кажеш?

— Разбира се, че Ед Шулц иска Ковингтън. Нали точно заради него и аз се захванах с тях, по дяволите! Не мога да понасям това копеле. А ако и Сам влезе в играта, още по-добре. Ще натрия повечко носове.

На вратата се позвъни.

— Пинкни е. Искам да си мълчиш по време на срещата — нареди Р. Ч. на Рик. — Предложи му питие, допълвай чашата му, но не се обаждай, разбра ли? А сега иди да отвориш вратата!

Рик посрещна Пинкни, попита го какво ще пие и отиде да му донесе уиски със сода.

— Радвам се да ви видя пак, мистър Пинкни — Р. Ч. здраво разтърси ръката на изпълнителния директор.

Пинкни кимна сковано. Явно се чувстваше неудобно на тази среща след последния си сблъсък с Р. Ч.

Р. Ч. обаче се държеше сякаш работеха заедно много отдавна:

— Умен ход, че махнахте Уелш. Той искаше да ви измести.

— Какво? А… да.

Р. Ч. забеляза, че Пинкни изглежда изненадан, че той знае за това, макар положението във фирмата да беше ясно за всеки, който си направи труда да се вгледа по-внимателно. Хрумна му, че може би Пинкни е по-изостанал, отколкото бе мислил в началото. Но може би просто се преструваше пред него.

— Струва ми се, че е доста щастливо стечение на обстоятелствата, че започнах да събирам пакет от акции на Ковингтън. Сега ще бъде по-полезен, отколкото предполагах навремето — послъга от учтивост Р. Ч.

— Защо ме извикахте тук днес? — попита малко превзето по-възрастният Пинкни.

— Има някои неща, за които трябва да поговорим. Някои неща, които трябва да научите за мен.

— Например?

— Рандолф… Нямате нищо против да ви наричам така, нали? Аз съм човек с разностранни интереси и тези интереси са ме направили доста богат. Но онова, което трябва да знаете, е, че никога не се захващам с някоя фирма само за да я разпердушиня. Фирмата трябва да има необикновени качества и голям потенциал. Трябва да ме привлича по необясними причини. Виждате ли, аз не купувам фирми, а после да ги зарязвам. Наемам най-добрите възможни управители, разбира се, но парите са мои и аз рискувам и бих бил глупак да оставя нещата на самотек.

Пинкни отпи от питието си и кимна замислено. Явно беше разбрал какво ще последва, но все пак не каза нищо.

— Искам Ковингтън — заяви направо Р. Ч. — Но промених плановете си, откакто разговаряхме последния път. Виждате ли, струва ми се, че Ковингтън скоро ще се разиграва. След като Уелш е уволнен, Ковингтън е лесна плячка. Някои акули ще се съюзят с Уелш и ще налетят. Вие ще трябва да се защитавате — отбеляза Р. Ч., — а това не е най-добрата позиция.

Пинкни пресуши чашата си:

— Какво предлагате, Р. Ч.?

— Съюзете се с мен. Нека бъда вашия благороден рицар. На мен ми трябва силно ръководство в Ковингтън, трябвате ми вие — уточни Р. Ч. с убедителна искреност. — Двамата можем да удържим всички атаки. Управителният съвет ще бъде на ваша страна и на ничия друга. Държите ги в джобчето си. Нека само другите да опитат. Нека Уелш да крои планове как да се върне в ръководството. Няма да успее, защото вие ще разчитате на мен — заяви Р. Ч. и удари рязко по облегалката на стола. — Можем да бъдем страхотен екип. Какво ще кажете?

— Ковингтън не се разиграва. И няма да се разиграва. Вземам мерки…

Р. Ч. бе сигурен, че старият блъфира и се опитва да не изглежда прекалено угрижен.

— Още отровни хапове! Хайде, Рандолф, каквото и да правите, е твърде късно, по дяволите. Ковингтън ще бъде купен без значение дали го желаете или не. Каквото и да направите. Нямате избор, по дяволите! Аз съм тук заради вас, за да ви предложа помощта си. С мен можете да останете в Ковингтън. Без мен, е, кой знае какво може да стане…

Пинкни пое новото питие, което Рик му подаде.

— Не съм обещавал нищо, нали разбирате, но ако се съюзя с вас, предполагам, че ще остана изпълнителен директор?

— Точно така — увери го Р. Ч. — Аз ще бъда председател на управителния съвет. Коуви Хилиърд е с твърде крехко здраве, за да заема този пост още дълго.

— Вземате много власт, Р. Ч. Като председател, ако искате, можете да поискате управителният съвет да ме уволни. Може само да ме използвате при изкупуването, а после да ме изхвърлите.

— Мога, но защо, по дяволите, бих го направил? — отвърна Р. Ч. с доста убедителен тон. — Вие сте ми нужен, Рандолф. Нужен ми е вашият опит. Вие сте работил в Ковингтън през целия си живот. Познавате фирмата из основи. Както казах преди малко, ще бъдем един екип, приятелю.

Пинкни поседя без да каже нищо. Р. Ч. се възхити от това как умело играеше.

— Освен това — продължи Р. Ч., — съм готов да ви предложа петнадесет процента безлихвени акции в новото предприятие, които да си разделите с управленския екип, който ще ви оставя лично да изберете. Рандолф, такова предложение човек получава веднъж в живота си. Ще уловите не обикновена, а златна рибка.

Пинкни кимна недоверчиво:

— Ще трябва да помисля.

— Разбира се. Само не мислете твърде дълго. Фирмата всеки момент ще се взриви. Трябва да сте приготвили и заредили оръжията си. Трябва да сте предупредили управителния съвет и те да са готови да ви подкрепят.

— Добре — Пинкни стана. — Ще ви се обадя след няколко дни.

— По дяволите! Няколко дни е твърде дълъг срок! Утре, или сделката пропада. Рик, изпрати госта ни. Обадете се довечера, ако имате въпроси, Рандолф. Ще си бъда тук цяла вечер.

Докато се връщаше от асансьора, Рик почувства възхищение и облекчение. По дяволите, каза си той, няма смисъл да се чувствам неспособен до Р. Ч. Той беше майстор, да му се не види! Само как се беше справил с Пинкни. А Пинкни беше ветеран от много подобни битки.

Рик застана на вратата и погледна как баща му си палеше тънка пура. Усети прилив на възхищение, което бе почти обич. Учи се, Рик, повтори си наум, учи се от майстора.

— И така, как мина според теб? — попита той, като влезе в стаята.

— Фасулска работа — ухили се Р. Ч. — Направо фасулска работа.

Докато чакаше момчето от гаража да докара колата му, Рандолф се поздрави с блестящо изнесената среща с Даймънд. Беше се държал спокойно, беше доказал на Даймънд, че не може да го изтика. По дяволите, Р. Ч. Даймънд имаше нужда от него! Не биваше да изглежда твърде нетърпелив, когато приема предложението на магната, затова щеше да се попазари за още няколко добавки. Все пак се поздрави с късмета си — Р. Ч. се бе появил тъкмо навреме.

Рандолф се усмихна на момчето и му даде щедър бакшиш. Да, беше готов за битката. След няколко дни можеше да получи всичко. Това парвеню, Джереми, щеше да разбере каква грешка е допуснал, като го е подценил.

Глава петнадесета

Шийла и Дейвид приключиха с доклада си за вътрешнофирмения имидж на Ковингтън. Бяха провели телефонна анкета с подбрани служители от всички отдели и подразделения на Ковингтън и бяха съставили списък с препоръки за промени, които да подобрят условията за живот на работещите тук. Убедени бяха, че това е предвидлив ход.

Проблемът беше в това, че нямаше на кого да представят новаторския си доклад.

Фирмата работеше на забавени обороти. Шийла изпрати по факса писма и бележки до Пинкни и новия президент Джордж Рамзи и до всички по-висши ръководители, но сякаш никой не го беше грижа за ВИП и за онова, по което работеха. Сякаш фирмата вече не беше един жив и дишащ организъм.

Ковингтън интернешънъл изведнъж бе се превърнал в Кома интърнешънъл.

Изминала бе по-малко от седмица, откакто Джереми си бе отишъл и тя се надяваше, че летаргията, обхванала фирмата, е само временно състояние. Ако не беше така, Шийла се боеше, че само след броени дни някой ще реши да изплати на ВИП договорената сума и да ги прати у дома. Ако това станеше, щяха да получат парите, но не и препоръките на крупна фирма, които така отчаяно им трябваха, за да привлекат други платежоспособни клиенти.

Рандолф Пинкни уж бе големият им защитник, но сега, предположи Шийла, бе твърде зает с по-големи неща, за да обръща внимание на нея и ВИП. На няколко пъти се бе опитала да го намери по телефона, но той изглежда не приемаше никакви обаждания, или поне не нейните обаждания.

— Искаме да продължим с въвеждането на нещата, които препоръчваме в доклада си, но никой не се наема да ни упълномощи. Чувствам, че се носим по течението — оплака се Шийла на Джереми, докато обядваха. Бяха се срещнали в центъра в доста долнопробно кафене, далеч от централата на Ковингтън.

— Не можеш ли да се свържеш с Пинкни?

— Не, струва ми се, че той се е скрил в дирекцията — отвърна тя. — С Дейвид започваме да се чудим кой командва. Междувременно, на нас ни хрумват всички тези чудесни новаторски идеи как да превърнем Ковингтън в идеалното работно място. Това са планове, които други корпорации не само ще харесат, но вероятно ще поискат да приложат.

— Скромно казано — засмя се той.

— Извинявай, Джереми! Сигурно се увличам. Не ми се иска да те занимавам с всичко това. Просто с Дейвид не знаем към кого да се обърнем.

— Какви са идеите ви?

— Няма да ти се слушат. Имаш си достатъчно на главата и без тях.

— Не, разкажи ми накратко. Това ме интересува.

— Има няколко части. Едната е насочена към управата и осигурява връзка на хората с по-голяма власт и прекия потребител. Така ще се премахнат управленските нива и ще се съсредоточите върху екипи, които ще работят по-добре. Това би опростило и цикъла на въвеждане на нови продукти.

— Дотук ми харесва. Друго?

— План за създаване на непрекъснат диалог между висшето ръководство, включително изпълнителния директор, и служителите от целия конгломерат. — Тя бе започнала малко неохотно, но постепенно се разпали. — Виждаш ли, Ковингтън ще бъдат Съвет на служителите, съставен от работници, подбрани от различни нива и подразделения. Съветът ще предупреждава управата за проблеми и затруднения във връзките, които възникват навсякъде във фирмата. Има още много, но накратко е това. — Шийла се облегна назад и се усмихна със задоволство. — Божичко, приятно е да се говори с теб. Иска ми се да беше още в Ковингтън.

— Ще се върна, не се безпокой. Бих искал да получа копие от доклада ви. Струва ми се, че биете в целта в много отношения.

— Има неща, които няма да ти харесат. Служителите се дразнят например от всички надбавки, които получава управата. Не само в Ковингтън. Знаеше ли, че разликата в заплатите на администраторите и работниците е много по-висока в Съединените щати, отколкото в Германия или Япония? Намаляването на разходите трябва да започне от ръководството.

— Значи, ако се върна в Ковингтън, ти би предложила да ми намалят заплатата и да ходя на работа на автостоп?

Тя се разсмя:

— Нещо такова.

— Със сигурност знаеш как да спечелиш сърцето на един директор.

— Знаех си, че няма да ти хареса.

Джереми отхапа от сандвича с бекон и маруля, сдъвка го и го глътна преди да заговори отново:

— Знаеш ли, принудителното ми оттегляне ми даде доста време за размисъл. Интересно е, че ми казваш всичко това, защото аз се бях замислил сериозно накъде би трябвало да върви корпоративна Америка.

Той отхапа още една хапка и я сдъвка замислено. Шийла опитваше салатата си и търпеливо чакаше да продължи.

— Пропуснах осемдесетте години. По онова време вече работех, но далеч нямах достатъчно власт да грабна големите пари, които се подхвърляха над Уолстрийт. Бях потиснат, че работя за Рандолф, защото знаех, че мога да постигна повече. Сега осъзнавам нещата, които съм вършил неправилно, областите, където моите ценности не са били истинските — продължи Джереми искрено. — Сега съм решил, че ако не успея да направя състояние, поне ще се появя на корицата на списание Форчън като ръководител на най-солидната фирма в Съединените щати. Виждаш ли, всичко се свежда до въпроса колко пари са ти достатъчни. Истината е, че аз мога да понеса намаление на заплатата. Печеля повече от достатъчно, за да покривам разходите си. Преди няколко седмици все още си мечтаех да стана милиардер. Сега знам, че наистина по сърце съм бизнесмен. Щом се отнася до Ковингтън или някоя друга фирма, бих се променил, за да вървя икономически в крак с времето.

Шийла го слушаше с изненада. Пред нея седеше човек, който щеше да спечели милиони, ако планът му за изкупуване на Ковингтън успееше. Зачуди се дали говореше искрено или просто опипваше почвата. Реши, че е второто.

— Знаеш ли, докато ние все още работим за Ковингтън, а ти не — отбеляза Шийла, — струва ми се, че не би било редно да ти дам копие от доклада ни. Съжалявам.

— Справедливо. Смяташ ли, че ще бъде почтено да ми кажеш повече? Нали знаеш, като на приятел, с който споделяш.

— Предполагам, след като не си в състояние да го използваш — съгласи се Шийла. — И без това никой друг не иска да ме изслуша.

— Благодаря. Оценявам това, че отделяш време на падналия от ангел.

— Сега пък ти скромничиш — каза тя през смях.

След обеда, докато караше обратно към Ковингтън, Шийла си мислеше колко е започнала да харесва Джереми. Беше толкова различен от първото й впечатление от него. Знаеше, че и той я харесва, но в това нямаше сексуални нотки. Беше просто взаимно уважение на колеги и тя се радваше на задълбочаващото се приятелство помежду им.

Не можеше да повярва, че Джереми може да е говорел сериозно, че смята да се бори за по-добър свят. Все пак бе започнала да се надява. Ако бе говорил сериозно и ако се върнеше в Ковингтън, Джереми би могъл да бъде наистина полезен, помисли си тя. Особено ако последва препоръките от доклада на ВИП.

Докато паркираше на мястото си, забеляза, че единият край на паркинга е отделен с въжета за някакво ремарке и няколко големи камиона. Наоколо имаше кабели, камери, прожектори и отражатели. Хора с бейзболни шапки и радиотелефони местеха зяпачите насам-натам. Снимачният екип правеше тридесетсекундния телевизионен клип на Ковингтън за новата национална рекламна кампания и поне стотина зяпачи се бяха заплеснали по важния американски ритуал на рекламните снимки.

Шийла не искаше да разсейва Йейл, затова остана зад другите да погледа. Той започна славословието си, но се запъна на няколко думи и провали снимките. Засмя се, извини се и започнаха отначало. След още няколко неуспешни старта режисьорът реши да смени ъгъла на снимане, защото слънцето се беше преместило.

Йейл застана отстрани да почака. Шийла тъкмо се канеше да отиде при него, когато Уийзи Хол се втурна нататък. Шийла се загледа как по-младата жена започна оживено да бъбри с Йейл, а той се усмихна и насочи цялото си внимание към нея. Докато говореха, докосна голото й рамо, после изтри нещо от бузата й, а Уийзи се засмя и го потупа по ръката. Двамата изглеждаха твърде близки, за да се срещат за пръв път.

Раздразнена, Шийла се измъкна и се качи в офиса си. Да види Йейл да флиртува така с друга жена я бе върнало към спомена за миналото. Тя се убеди, че той още си е предишният Йейл, въпреки че се кълнеше в противното. Ако край него имаше някоя привлекателна жена, Йейл непременно се опитваше да я сваля. Правеше го инстинктивно, както кучетата мъжкари маркират дърветата.

А и Уийзи. Уийзи знаеше, че Шийла отново се е обвързала с Йейл, но ето че се беше изконтила в минипола и блузка без ръкави и уж невинно го докосваше с великолепно поддържаното си тяло. На Шийла й хрумна, че може би Уийзи е преследвала по този начин и Брус. Ако бе така, вероятно Брус просто не е могъл да устои. Това, разбира се, не обясняваше другата жена, онази, с която Уийзи го бе видяла. Ако Уийзи казваше истината.

Вече в офиса си, Шийла разказа на Дейвид за обяда си с Джереми:

— Направо ми е мъка, че той не е вече в Ковингтън. Идеите ни много му харесаха.

— Да, винаги улучваме най-подходящия момент. Само ако бяхме завършили доклада преди седмица. — Дейвид й подаде куп писма и съобщения. — Йейл се обажда около седемнадесет пъти.

Телефонът звънна.

— А това вероятно е осемнадесетият. Ти се обади.

Шийла вдигна. Дейвид беше прав.

— Здравей, значи се върна. Трябва да е била уморителна среща.

— Мина добре — отговори тя студено.

— Аз съм долу, в нечий офис. Мисля, че ще снимаме още четири-пет часа. Няма ли да слезеш да гледаш? Липсваш ми.

— Заета съм.

— Но все пак ще ходим на вечеря, нали?

— Струва ми се, че трябва да си дадем свободна вечер.

— Защо? Утре заминавам за Лос Анджелис. Няма да ме има цяла седмица. — Йейл замълча. — Какво има, Шийла? Какво се е случило?

— Бях на снимките, отзад. Вие с Уийзи Хол изглеждахте погълнати един от друг.

— Коя е Уийзи Хол?

— Дребничка, тъмнокоса и апетитна.

— А, тя ли! Дойде и ми се представи като твоя приятелка. Значи това била работата. Ревнуваш.

— Защо не? Двамата изглежда се разбирахте чудесно.

— Не мърдай от там. Качвам се. Искам да поговорим за това още сега.

Той пристигна след минута, поздрави Дейвид сърдечно, после издърпа Шийла в офиса й и затвори вратата след себе си.

— Не искам това да се случи още веднъж — започна предупредително той. — Не искам ревността ти отново да развали всичко между нас.

— И аз не искам твоето женкарство да го развали — сопна се тя. — Знаеш ли, наистина не е необходимо да сваляш всяка жена, която срещаш. Толкова важно ли е за теб да бъдеш жребеца на Холивуд?

Той седна на въртящия се стол зад бюрото й и въздъхна уморено:

— Не е така Шийла, вече не. Виж, разбирам защо си бясна, но и ти трябва да разбереш. Не аз ги свалям, те ме свалят. Аз трябва малко да флиртувам, това е реклама за шоуто ми.

— А-а, реклама. А аз мислех, че е нещо друго.

— Говоря сериозно. Като част от телевизионния ми образ от мен се очаква да се държа по определен начин — обясни той. — Продуцентът ми го очаква и почитателите ми също. Хората си мислят, че аз съм Дан Грийн. Така че като някой гаден рекламиран продукт, когато съм пред хора, трябва да флиртувам с жените, да отговарям на представата им. То е нещо невинно. Те искат Дан Грийн, а не мен. Така си осигурявам висок рейтинг.

— Разбирам. Значи ти трябва да сваляш цялата женска публика за доброто на шоуто — обобщи Шийла саркастично. — Толкова си самонадеян. Наистина ли очакваш да повярвам на това?

— По дяволите, Шийла, това е самата истина! — изрева той. — Станал съм знаменитост. Колкото и да са добри парите, ми се иска никога да не бях получавал ролята в този сериал. Вече никой не вижда в мен актьора Йейл Холандър, единствено Дан Грийн. На никого не му пука какъв съм всъщност. На никого не му пука, че бих дал всичко, за да играя Хамлет в Държавния театър.

Той отвърна поглед и се озъби на стената.

Шийла го изгледа скептично. Искаше й се да му повярва, но дали можеше? Йейл не беше се променил, това бе основното в случая.

Тъй като тя не продума, след малко той отново я погледна:

— Хайде, Шийла, не пускай зеленоокото чудовище отново по петите ми. Онова, което правя навън, не означава нищо. Когато двамата с теб сме сами, тогава е истинско. Никой друг не ме интересува. В края на деня искам да бъда с теб. Не разбираш ли? С теб мога да се отпусна и да бъда самият себе си. — Той разтвори ръце.

— Ела тук. Ти си тази, която обичам.

Гневът на Шийла се стопи. Ако можеше да се отърси от предубежденията си, в онова, което каза той, имаше смисъл. Част от Йейл наистина принадлежеше на публиката, това не би трябвало да има значение за нея. Ревността я бе накарала да забрави, че само пред нея се разкриваше истинската му същност. Йейл й бе показал многократно, че е жената на живота му.

— Извинявай, скъпи — отстъпи тя. — Предполагам, че ми е трудно да разбера постоянното напрежение, на което си подложен. Сигурно е трудно. Никога няма да знам какво е да си известен и толкова желан от публиката.

— Ще го разбереш малко по-добре, щом се оженим. Тогава всички тези жени ще ревнуват от теб.

— Да се оженим?

— Смятах да ти поискам ръката на някое по-романтично място. — Той се усмихна с ирония и огледа претъпканото пространство на офиса й, широк едва четири на три. Тъй като само временно работеше тук, Шийла изобщо не беше се постарала да го направи по-приветлив. Стените бяха чисто бели и голи, а мебелите изглеждаха точно учрежденски.

— Йейл, ти можеш да направиш всяко място романтично. — Тя се настани удобно в скута му и провеси краката си през облегалката за ръцете.

— Това да ли означава?

— Не бързай толкова. Трябва да обмисля много неща.

— Не, не трябва. Просто го кажи. Да.

— Мога да ти кажа в най-добрия случай твърдо Може би. — Тя го целуна нежно по челото.

— Трябва ли да се чувствам щастлив след твърдо Може би?

— Когато започвахме да излизаме отново заедно, ти казах, че напоследък животът ми доста се обърка. Преди по-малко от месец бях сгодена за Том. — Тя се измъкна от скута на Йейл, изправи се и развълнувано продължи. — Сега се възстановявам. Уязвима съм. Не е подходящ момент да взимам важни решения за бъдещето.

— Понякога трябва да се оставиш на порива на чувствата и да не обмисляш нещата дълбоко.

— Като твоя брак с онзи модел? Йейл, това не е само между теб и мен. Трябва да мисля и за Джеси.

— Джеси е страхотно хлапе. Ще бъда добър баща, обещавам ти.

— Да… струва ми се, че ще бъдеш — кимна тя. — Но точно заради Джеси не мога да си позволя да правя прибързани неща. Скъпи, трябва да признаеш, че всичко стана твърде бързо.

— На нас не ни е за пръв път. Имаме общо минало. Разликата е голяма.

— Не мисля, че миналото ни е в наш плюс — намръщи се тя. — Макар че и двамата сме пораснали през последните шест години. Все пак, да те деля с милиони други жени, които зная, че те искат… Честно казано, не зная дали бих могла да привикна с това.

— Ще бъда твой, Шийла! Не бива да ревнуваш от никого. О, божичко, колко е часът? — Йейл погледна часовника си. — По дяволите! Сигурно ме търсят навсякъде. Трябваше да се върна на снимачната площадка преди двадесет минути. Не ми се щеше да ти направя предложение и да изчезна. Ще поговорим по-късно.

Йейл хукна навън, а Шийла прекара останалата част от следобеда в някакъв романтичен унес. Представи си какъв би бил животът й, ако се омъжи за Йейл. Имаше доста доводи против, но сега се съсредоточи върху добрите страни. Знаеше, че е смешно да седи в офиса си и да мечтае като влюбена ученичка, но бе решена да се наслаждава на това ново блаженство докато може.

Глава шестнадесета

Джереми се огледа в бара на Риц-Карлтън и забеляза Катлийн Симънс, която седеше на една маса. Тя го видя в същия момент, усмихна се и му махна. Джереми отиде при нея и тъкмо й протягаше ръка, когато тя се изправи и доста свойски го целуна по устните.

— Здравей, Джереми — изрече тя дрезгаво. — Чудесно е, че се виждаме пак. Радвам се, че дойде толкова бързо.

— Ами и аз се радвам да те видя. — Той седна срещу нея и си поръча бира. Тя вече държеше чаша с нещо прозрачно и газирано. — Каза, че имаш да ми съобщиш нещо.

— Хмм — тя отпи от питието си, — ще стигнем и до това. Има време. Първо ми кажи как си, Джереми. — В тона й се долавяше нотка на загриженост. — Бях смаяна като научих, че вече не си в Ковингтън.

— Приспособявам се. Животът продължава — отвърна приветливо той.

Нещо в Катлийн го караше да се чувства неспокоен. Може би, защото усещаше, че се интересува от него не само по работа. Вечно се срещаха, уж съвсем случайно и той бе започнал да се чуди дали наистина беше чиста случайност. А този следобед тя му се беше обадила изненадващо и му бе казала, че трябва спешно да се срещнат, колкото се може по-скоро.

Имаше нещо странно в това. Катлийн сякаш винаги знаеше какво става в живота му. Всичко, което той знаеше за нея, беше, че работеше за Шийла, а сега в Аркадия ентърпрайсиз, конгломерата на Сам и Крейг Шулц.

— Светът на корпорациите е толкова интересен — въздъхна тя. — Винаги пълен с интриги.

— Може би. През повечето време е доста досадно.

— После реши да я подсети. — Страхувам се, че нямам много време. Имам среща за вечеря.

— С Шийла ли?

— Какво? Не, с един бизнес партньор.

Тя изглеждаше доволна:

— Надявах се да се опознаем по-добре. Предполагам, че ще трябва да го оставим за друг път, когато не бързаш толкова. — Тя отметна кичур коса от лицето си и се усмихна замечтано. — Иска ми се да те попитам толкова неща. За Атланта, за теб самия. Нали знаеш, че се преместих тук за постоянно.

Значи, това беше! Катлийн бе самотна. Надяваше се, че ще може да се измъкне скоро, без да изглежда неловко. Нямаше нужда от жена в живота си. След последния случай с Шарлот щеше да мине много време, преди да се остави някоя жена да го съблазни.

— Ще срещнеш нови хора — увери я той. — Може да ти трябва малко време, но общо взето Атланта е приятен град.

— Предполагам. — Тя се вгледа продължително в лицето му. От това той се почувства още по-неудобно. — Как е Шийла?

— Добре. ВИП все още работят за Ковингтън, макар, струва ми се, да им е малко трудно след промяната.

— Хмм.

Джереми допи набързо бирата си. Искаше да се махне от тук:

— И така, Катлийн, какво има?

— Пийни още една бира, Джереми. И ми поръчай, моля те, още една водка с тоник.

— Разбира се. — Той махна на сервитьора и се опита да погледне часовника си незабелязано.

— Ти си толкова добър ръководител, Джереми. Направо е срамота, че са постъпили така с теб.

— Катлийн, не ми се ще да те припирам, но защо ми се обади?

— Казах ти. Разполагам с информация, която мисля, че те интересува. — Тя отново го погледна замечтано.

Какво иска тя, зачуди се Джереми. Защо не каже каквото има да казва. Изведнъж се досети:

— Колко искаш за тази информация?

— Какво! Джереми, искам само да ти помогна. Как смееш да мислиш, че ще се опитам да ти измъкна пари.

— Съжалявам — смънка бързо Джереми. — Наистина не исках да те засегна. Извинявай.

— Всичко е наред, разбирам. В света на бизнеса всеки иска нещо. — Катлийн го загледа с открито обожание. — Но аз нямам други подбуди, освен че ти ми харесваш и съм загрижена за теб. Исках да ти помогна като на приятел.

— Това е много мило от твоя страна, но какво всъщност искаше да ми кажеш? — отново попита той, с досада.

— Това е строго поверително. Трябва да ми обещаеш да не казваш на никого.

Джереми кимна:

— Разбира се.

— Моят шеф, Сам Шулц, се интересува от Ковингтън. — Тя го погледна бързо, за да види как ще реагира. — Иска да го изкупи, нали разбираш?

— Така ли? — Това наистина беше новина.

— Не само това. Р. Ч. Даймънд също иска да завладее фирмата. Хванал се е с Рандолф Пинкни. Така че, виждаш ли, помислих си, че трябва да говориш със Сам и да се съюзиш с него. Мога да го уредя.

— Не, благодаря. Все още се опитвам да сложа ред в живота си. Не искам дори да мисля за Ковингтън — излъга той.

— Но Сам може да ти помогне — настоя Катлийн.

— Сам ли те изпрати?

— Не, разбира се. Дойдох по свое усмотрение. Както ти казах, всичко това е тайна. Казвам ти го, защото искам да ти помогна отново да се изправиш на крака, Джереми.

— Откъде знаеш за Даймънд и Пинкни? Сам ли ти каза?

— Не. Имам близък приятел, който познава Р. Ч. много добре. Повярвай ми, това е съвсем поверителна информация. Всичко е скрито-покрито.

— Разбирам. Но няма доказателства. Като познавам Пинкни, ми е много трудно да повярвам.

— Приятелят ми е бил там, когато са се срещнали Р. Ч. и Пинкни.

— Не ти вярвам. — Джереми стана нападателен. — Много се съмнявам, че Даймънд би обсъждал строго поверителни въпроси пред някой друг. Говориш ми пълни глупости, Катлийн. — Той пресуши бирата си.

— Вярно е. Всяка дума — закле се тя. — Добре, слушай. Приятелка съм на сина на Р. Ч., Рик. Той е луд по мен — похвали се тя, после сбърчи чело. — Може да си имам доста проблеми, задето съм ти казала.

— Разбирам и ти благодаря. — Ако информацията на Катлийн идваше направо от сина на Даймънд, тя вероятно беше вярна. Разбира се, съществуваше възможността да са я изпратили или Рик Даймънд или Сам Шулц, за да го изработят. Не, отхвърли тази мисъл той. Катлийн казваше истината, почти бе сигурен в това. Тя искаше да му направи добро впечатление. Искаше да го спечели. — Нещо друго?

— Това не е ли достатъчно? — попита тя изненадана. — Мислех, че ще си сащисан от новината.

— Да, да — смотолеви той. — Благодаря ти, че ми се обади за това, Катлийн. Обещавам ти, че ще остане съвсем поверително.

Катлийн сложи ръката си върху неговата. В начина, по който го направи, имаше едновременно стеснителност и интимност.

— Знаеш ли, промених решението си. Има нещо, което ще ти поискам.

О, боже, ето че се започва, помисли Джереми.

— Вечеря — заяви ведро Катлийн. — Можеш да ме заведеш на вечеря в замяна на помощта ми.

— Разбира се, Катлийн. Ще го направим. — Този път той открито погледна часовника си. — Страхувам се, че трябва да бягам… Закъснявам. Благодаря ти за всичко.

— Кога?

— Какво кога?

— Кога ще вечеряме заедно? — каза тя раздразнено. — Да си определим среща.

— Не си нося бележника — смънка той, макар да не беше вярно. — А и ще бъда извън града. Ще ти се обадя.

— Не забравяй. След всичко, което направих за теб. — В гласа на Катлийн изведнъж се промъкна нотка на враждебност.

— Непременно. — Той се усмихна и се опита да изглежда искрен. — Благодаря ти, Катлийн. За всичко. Хубаво е да ме държат в течение какво става със старата ми фирма, макар вече да не съм в нея.

Той остави на масата пари за питиетата.

— До скоро.

— Надявам се да е скоро. — Тя не се усмихна в отговор.

Джереми излезе бързо навън. Реши да не използва телефоните във фоайето на хотела, за да не се сблъскат пак. Затова вървя няколко преки, спря до един автомат и се обади в Ню Йорк. После взе мазератито си от гаража на Риц-Карлтън и си тръгна за вкъщи, сам. Нямаше среща за вечеря, чакаше го само рулото Стефани на мисис Аткинс. Отбеляза си наум да се обади на Катлийн след седмица. Наистина бе задължен да я изведе да хапнат, след като му бе дала толкова информация.

Но реши, че ще се опита да се измъкне с обяд вместо вечеря.

На следващата сутрин Джереми се видя с Едгар Шулц на тайното им място за срещи на Ривърсайд драйв. Беше взел много ранен полет до Ню Йорк и бе пристигнал в апартамента малко преди осем.

Шулц вече го чакаше там.

— Радвам се да те видя, Джери — поздрави той, като му отвори. — Ние с теб май ту се разделяме, ту се събираме, а? — Разсмя се сърдечно и поведе Джереми в кухнята. — Искаш ли кафе? Сок? Взех малко хлебчета и пушена сьомга от Забар.

— Само кафе — отговори Джереми.

Ед наля кафе и на двамата, а за себе си намаза крема сирене върху чесново хлебче, а после покани Джереми в доста оскъдно мебелираната дневна. Сградата беше стара и таванът на стаята беше висок, с корнизи, украсени с бели гипсови херувимчета. От високите стъклени врати, които водеха към малък балкон, се виждаха река Хъдзън и Ню Джърси. Колко жалко, че този елегантен стар апартамент се използва само понякога за бизнес срещи, помисли си Джереми.

Шулц съблече сакото си. Потта беше избила по скъпата му памучна риза, два големи полумесеца личаха под мишниците.

— Тук е задушно. Климатикът в тези стари сгради за нищо не става. Разполагай се — покани той, като дояде първото от трите хлебчета, които щеше да погълне през следващия един час.

На Джереми не му беше горещо, но все пак реши да свали сакото си.

— Имаше ли време да помислиш за онова, което ти казах вчера вечер?

— Иска ли питане. Кой е информаторът ти?

— Една жена, която наскоро започнала работа при брат ти. Тя също така е приятелка на Рик Даймънд. Той вече работи за Р. Ч.

— Не за дълго, ако така дрънка пред гаджетата си — засмя се Ед. Измъкна от горния джоб на сакото си голяма памучна кърпа и изтри зачервеното си, потно лице.

— И така, какво мислиш? — попита Джереми.

— Накарах счетоводителите си да прегледат всички данни, които ми даде. Притокът на средства е добър. Като имам предвид информацията, която си получил, реших да започна да действам незабавно. Говорих с банкерите си. Имаме половината пари, а моята група е събрала добър пакет във фирмата. След няколко часа ще имам авизо, за да осигуря останалото финансиране. След това, веднага щом подготвим в основни линии предложението и документите, ще се обърнем към Ковингтън. Първо ще им предложа доброволно сливане с моята фирма Бармаш фудс. Ако управителният съвет откаже, ще предприемем принудително. — Шулц обра трошица сирене от ъгълчето на устата си и го изсмука от пръста си. — Всъщност няма значение как ще действаме, това са само технически подробности. По един или друг начин ще купя Ковингтън.

— Това е чудесно, Ед! — Джереми едва сдържаше вълнението си. До миналата вечер се бе терзал от опасения, че Шулц ще се откаже от сделката.

— Уха! Сега започва интересното. — Ед разхлаби вратовръзката си и разкопча горните две копчета на ризата си. — Р. Ч. може да разчита на Пинкни, но аз имам теб. Знаеш ли, Джери — продължи той развълнувано, — онова, което ме привлича в Ковингтън, е, че той е изключение от правилото. Фирмите, които Ковингтън е купил с цел диверсификация, са по-стабилни от първоначалното предприятие. — Ти разбираш управлението и ще представляваш онова, което ще стане новият Ковингтън, където са печалбите. Вярно, сега дървесината се продава добре, но е рисковано. Ограничени доставки, закони за защита на околната среда. А хартията и целулозата… фюю. Това е пример по учебник — вече няма нужда от централното предприятие. Ние ще убедим управителния съвет, че бъдещето на Ковингтън е с нас. По-младото поколение — той се засмя. — Поне ти.

— Имам много планове и идеи за бъдещето — увери го Джереми. — А сега да се заемем с работа.

— Всички данни и цифри, които ми даде, са струпани на масата в трапезарията. Искам да ги прегледаме внимателно заедно, точка по точка. После ще се върна в офиса и ще се посъветвам с адвокатите и банкерите. Ти трябва да дойдеш там около три часа. Искам да си на разположение, за да отговаряш на въпроси. Имаш ли къде да отседнеш в града?

— Имах. Фирменият апартамент на Ковингтън в Кулата на Тръмп — засмя се Джереми.

— Е, пак ще го имаш — обеща Едгар. — Засега ще накарам помощника ми да ти запази апартамент в хотел Пиер.

Едгар се обади, после двамата се преместиха в трапезарията. Преди да се захванат с документацията, Едгар отвори прозорците. Джереми забеляза, че продължава обилно да се поти.

— Добре ли си, Ед?

— О, нищо ми няма. Просто, когато времето е топло, кръвта ми се движи много бавно — засмя се шишкото. — Е, може би не избрах най-подходящия израз.

След още час работа и още няколко чаши кафе Ед изглеждаше доволен от сметките и предвидения приток на капитали.

— Добре, Джери. Ще се видим в центъра в три часа. Междувременно иди да се настаниш в хотела си. Почини си. Нещата ще станат доста напрегнати през следващите няколко седмици. Повярвай ми, аз съм ветеран от много битки.

След като Джереми излезе от апартамента, Едгар проведе няколко телефонни разговора. Облече отново сакото си и събра всички документи за Ковингтън от масата в трапезарията. Бутна старовремската летяща врата със заети вече ръце, тъй като куфарчето му все още беше на барплота в кухнята.

По дяволите, помисли си той, трябва да продам това място. В апартамента беше толкова горещо, че се почувства зле. Да, със сигурност трябваше да се премести в по-нова сграда, където климатичната инсталация наистина работеше.

Изведнъж, въпреки че се потеше като луд, започна да му става студено. Почувства огромна тежест върху гърдите си, сякаш бяха хванати в менгеме. Връхлетя го някакво усещане за неизбежност и обреченост — никога в живота си не беше се чувствал толкова зле. Ставаше му все по-трудно да диша и му се зави свят. Първата му мисъл беше да се добере до стол и да посегне, но краката му трепереха, сякаш всеки миг щяха да се подкосят.

— О, по дяволите! — изкрещя той в празния апартамент. Изведнъж осъзна какво точно става. Имаше чувството, че тялото му е от камък, а главата му бучеше. Но той беше силен. Ще се застави да пресече стаята и да стигне до телефона. Каквото и да му струва, ще стигне до телефона.

После, изведнъж изплъзнали се от ръцете му, документите за Ковингтън се разхвърчаха из стаята, а тежкото му тяло се строполи на пода.

— Не! — изхриптя той тежко и се опита да се надигне, но тялото му бе като вцепенено и не се помръдваше. Съзнанието му се понесе нанякъде, все по-далеч.

Той сякаш се отдели от тялото си, издигна се нагоре и загледа със странно безразличие разплутото туловище, проснато на балатума. Изглеждаш като издъхващ кит, Ед, помисли си той. Получил си инфаркт, а никой не знае къде си. По дяволите, това място бе толкова тайно, че дори Линдзи не знаеше за него. По дяволите…

Някъде далеч звънеше телефон. Едгар чу звъненето да заглъхва и да се отдалечава все повече и повече.

После престана да чува каквото и да било.

Джереми окачи отново слушалката в изподрасканата с мръсотии телефонна кабина. Странно, че Шулц вече беше тръгнал. Джереми бе изминал само две преки, когато се сети, че с магната така и не бяха подписали официален договор помежду си, макар да бяха говорили за това. Проклинайки се за глупостта си, той спря до първия телефон, който видя и му се обади. Въздъхна с досада. Сега ще трябва да почака до три часа. Ако нещо се обърка, можеше да вини само себе си.

Изпаренията в августовската жега го задушаваха. Всички се оплакваха от лятото в Юга, но Джереми смяташе, че лятото в Ню Йорк е много по-лошо. От торбите със смет, струпани пред големите сгради, се носеше зловоние, а над гниещото им съдържание се тълпяха мухи. Как го понасяха нюйоркчани?

По Уест авеню се зададе празно такси и той му махна. Ще опита пак да се обади на Ед от хотел Пиер. Може би просто бе отишъл до тоалетната. Може би…

Връхлетя го смразяващо предчувствие, като си спомни как изглеждаше Ед. Обилното потене, зачервеното лице, как все разтриваше лявата си ръка. Всичкото кафе, което изпи и онези хлебчета, намазани с крема сирене. Може би това не означаваше нищо, но някакво шесто чувство му подсказа да се върне да провери.

— Обърнете — изрева Джереми.

— Където кажеш, шефе.

Таксито спря рязко, със скърцане. Шофьорът направи забранен и опасен обратен завой, като едва не се удари в неправилно паркирано комби, както и в две колита, един дог и един обикновен пудел, един сетер и няколко териера, които тъкмо пресичаха улицата с един професионален водач на кучета, отивайки към Ривърсайд парк.

Глава седемнадесета

Сър Виктор седеше сам в удобния си, луксозен кабинет в сградата на Ковингтън интернешънъл в Лондон. Работното време беше свършило и знаеше, че съпругата му Керълайн го очаква у дома. Тя даваше вечеря в чест на някакви стари приятели, които бяха на посещение от Хонконг. Анабел, която напоследък рядко виждаше, също очакваше появяването му — трябваше да е отишъл в апартамента й преди повече от час.

В момента обаче на сър Виктор не му пукаше за никоя от двете. Стомахът му се бе свил от притеснение при обезпокояващи новини от Щатите.

Беше съвсем наясно, че не трябва да има доверие на американец и особено на американец от рода на Р. Ч. Даймънд.

Наля си още един чист джин и остави телефона да звъни. Вероятно беше Анабел. Макар да не бе успял да убеди Керълайн да му прехвърли своите акции от Ковингтън, той не смяташе, че е било нужно Даймънд да включва Рандолф Пинкни в сделката им по изкупуването на Ковингтън. Р. Ч. бе вкарал Пинкни в играта без дори да се посъветва първо със сър Виктор. Знаеше, че е така. Синът на Даймънд му се бе обадил от името на Р. Ч. и бе описал накратко положението. Бащата и синът явно очакваха, че ще преглътне тази новина безропотно. Какви глупаци!

Вече се беше успокоил, поне достатъчно, за да говори с Даймънд и да разбере какво по-точно става, по дяволите. Набра номера и настоя да го свържат веднага с него. Малко след това Р. Ч. се обади. Чуваше се дори силно пуснатият телевизор в стаята.

— Да, сър Виктор? Казали сте, че е спешно.

— Ще говоря направо, Р. Ч. — прогърмя гласът на сър Виктор през океана. — Много съм обезпокоен от новината за Пинкни.

— Предположих, че за това се обаждате — каза Р. Ч. — Но без акциите, които ми обещахте, струва ми се, не изпълнявате своята част от договора. Реших да променя плановете си и да подсиля позициите си. Освен това, обстоятелствата се промениха, откакто се срещнахме в Ню Йорк. Надявам се, че синът ми ви е обяснил. Наложи се да променим плана за битката.

— Все едно, това е в разрез с всичко, за което се договорихме. Най-малкото е противно.

— Хайде, успокойте се! Стратегията е променена, но няма да ви изиграя. Според този проект аз съм спасителят на Ковингтън, ще им се притека на помощ, когато се нуждаят от мен. Затова ми трябва Пинкни, достъпът му до управителния съвет. Ако и вие, и той ми сътрудничите в сделката, управителният съвет няма да разгледа сериозно никое друго предложение — изтъкна Р. Ч. — Ще направят всичко възможно да спечели нашият отбор, без значение колко участници има. Имам средства да надхвърля всяко друго предложение. При това положение не може да има загуба.

— Бяхме се споразумели, Р. Ч. Нямал си право да правиш на Пинкни такова предложение, без първо да се допиташ до мен. Това е нарушение на добрия тон.

— Ама че сте и вие британците! Не е чудно, че изгубихте империята си. Ако искате да играете с мен, сър Виктор, ще трябва да ме оставите да командвам. Разбира се, ако искате да се откажете…

— Какво точно сте обещал на Пинкни? Сега той е изпълнителен директор и вероятно желае да остане такъв.

— Казва, че иска. Но синът ми изрови това-онова. Пинкни има млада жена, която иска да пътува. За да е доволна тя, той ще трябва да се пенсионира и просто да остане член на управителния съвет. Междувременно, трябва да го успокоим. Да го оставим да се порадва на званието си още малко.

Сър Виктор взе химикала си и разсеяно започна да чертае плътни квадрати по бележника, който държеше до телефона. Всеки квадрат се поместваше в друг, все по-голям.

— Какво точно означава известно време, Р. Ч.?

— Сър Виктор, гарантирам ви, че ще стигнете там, където желаете шест месеца след като стане сделката, може би дори по-рано. Има начини да накараме Пинкни да разбере колко хубаво живеят пенсионерите. Дръжте се за мен. Нещата вървят добре.

— Все пак съм крайно разочарован от този развой на нещата…

— Боже мили! — прекъсна го Р. Ч. — Чакайте малко.

Сър Виктор зачака нетърпеливо, като продължи да чертае квадрати, докато изпълни цялата страница. Все още чуваше телевизора на Даймънд да гърми, макар да не можеше да различи какво точно казват. Какво бе станало с Р. Ч., все пак? Как бе могъл да се захване с някой толкова непостоянен, дори и да е милиардер?

Накрая Р. Ч. се обади отново:

— Едгар Шулц е получил инфаркт — съобщи припряно той. — Съмняват се, че ще оживее. Няма да ви досаждам с подробности, сър Виктор, но това отново променя нещата. Вижте, трябва да се обадя на няколко места. Ще ви позвъня пак.

Сър Виктор тръшна слушалката и се загледа в драсканиците си. После начерта ядно редица кръстове, които разсичаха квадратите под различен ъгъл. Като свърши, се обади на Анабел и й каза, че няма да се отбие при нея. Не й стана никак приятно, но той установи, че не му пука особено.

Истината беше, че се чувстваше страшно уморен. Имаше нужда да прекара вечерта у дома с Керълайн и старите им приятели. В действителност, въпреки че тя все още не му бе дала акциите, животът с Керълайн бе станал доста приятен напоследък.

Докато караше в напрегнатото движение към дома си в Кенсингтън, сър Виктор обмисляше нов план за бъдещето. План, който не включваше този подлец Р. Ч. Даймънд.

В Ню Йорк сити, в чакалнята на реанимацията в болницата Свети Лука кипеше постоянно движение през целия ден. Въпреки че действащите лица се бяха сменяли много пъти през последните няколко часа, Линдзи Мартин все още бе там и все още чакаше.

Новините за здравословното състояние на съпруга й не бяха нито обнадеждаващи, нито пък съвсем отчайващи. След като Едгар преживя първите два часа след удара, лекарите решиха, че това е добър знак. Последваха усложнения. Уврежданията на сърдечната тъкан предизвикаха сърдечна аритмия и сърцето на Едгар започна да бие прекалено бавно. Тъй като аритмията не се поддаваше на лечение, кардиологът извърши дълга операция по спешност и имплантира изкуствен механизъм, който да наподобява биенето на здраво сърце и да възстанови нормалния сърдечен ритъм. Сега Едгар беше в критично, но стабилно състояние, макар и да не бе излязъл от упойката и Линдзи още не я пускаха да го види. Кардиологът бе подчертал, че още е много рано да се дават дългосрочни прогнози.

Линдзи беше изпаднала в шок. Въпреки всичките си предупреждения към Едгар за диетата му и обездвижването, тя не можеше да повярва, че мрачните й предсказания са се сбъднали. И то точно сега.

Висеше в чакалнята от часове, откакто Джереми Уелш бе намерил Едгар, беше му оказал първа помощ и се беше обадил на 911. В съзнанието й напираха толкова въпроси. Какво всъщност правеше Джереми при него? Единственият път, когато го беше виждала, беше на тържеството в чест на Четвърти юли у семейство Даймънд, на което Едгар бе отказал да дойде. Онази вечер той изглеждаше близък с Р. Ч., а Линдзи знаеше, че един приятел на Р. Ч. не би могъл да е приятел и на Едгар.

И какво, по дяволите, правеше Едгар в онзи апартамент на Ривърсайд драйв! Дали беше любовно гнезденце? Не би могла да понесе и мисълта за това.

Но дано оживее, молеше се тя, дано да оживее. Мога да понеса всичко, само той да оживее!

Джереми Уелш бе стоял заедно с нея докато състоянието на Едгар се стабилизира, а после се бе върнал в хотела, за да се преоблече. Помощникът на Едгар, Скип, също бе дошъл, но се бе върнал в офиса, където би могъл да свърши по-добра работа, като поеме обажданията от пресата и уверява инвеститорите на Едгар, че всичко ще бъде наред. Сестрата на Линдзи току-що бе отишла да й донесе някои неща, но бе обещала да се върне бързо.

Линдзи се отказа да опитва да чете броя на Нюйоркър, който някой беше й дал, и отпи от чая си. Чаят беше съвсем изстинал, а картонената чаша бе прогизнала. Тя отиде да го хвърли в кошчето до стаята на сестрите. Изведнъж почувства, че й се вие свят и й се гади. Втурна се в тоалетната и успя да се пъхне в една кабинка точно преди да повърне. След като повърна малко — не беше яла нищо от сутринта, — тя се почувства по-добре. Напръска лицето си с вода и се опита да оправи свляклата се по раменете й коса. После се върна в чакалнята, за да продължи да чака.

— Линдзи? — Двама мъже слязоха от асансьора тъкмо когато излизаше в коридора и се приближиха към нея. И двамата бяха добре облечени и изглеждаха много угрижени. Тя разпозна Крейг Шулц от снимките, въпреки че никога не беше го срещала. Бяха я представили на брата близнак на Едгар същата вечер, когато се беше запознала и с Джереми, на тържеството у семейство Даймънд преди месец.

— Как е той? — попита Сам. Взе дясната й ръка и я притисна между своите. Другият брат, Крейг, се усмихна тъжно и я целуна по бузата.

Линдзи прехапа устни и се опита с усилие на волята да се овладее да не избухне отново в плач.

— Състоянието му е критично — успя да каже. — Но се държи. Имаше усложнения. Още е много рано да се каже как е Еди и дори дали ще издържи.

Гласът й потрепери и тя притисна носа си с кърпичката, която държеше в ръка.

— Как е майка ви? Много ли се разстрои, когато се обадих?

— Опитахме се да я успокоим. Затова дойдохме едва сега — обясни Сам. — Те с татко го преживяват много тежко. Мама искаше да дойде с нас, но лекарят й е забранил да пътува. Току-що разбрахме, че тя също имала слабо сърце.

— Съжалявам. Ужасно мило от ваша страна, че дойдохте, но…

— Не е нужно да го казваш — прекъсна я Крейг. — Дори да оживее, а аз съм сигурен, че ще оживее, Линдзи, за Ед ще бъде твърде голямо напрежение, ако ни види тук.

— Да — съгласи се тя.

— Ние предположихме същото — каза Сам.

Трудно бе да се повярва, че той и Едгар са еднояйчни близнаци. Приличаха си, разбира се, но тъй като Сам бе много по-слаб, можеше да се досетиш, че са братя, но не и близнаци.

— Виж, Линдзи, Ед ще се оправи. Той не е страхливец. Дяволски инат е. Знам го по-добре от всеки друг.

Сам бръкна в горния джоб на сакото си и извади едно писмо:

— Когато се почувства по-добре, дай му това. Ти също можеш да го прочетеш, но не го оставяй да попадне в ничии други ръце. Разбра ли?

— Да, разбира се. — Линдзи пъхна писмото в дамската си чанта.

— Ти как си?

— Не знам — въздъхна тя. — Предполагам, че съм добре.

— Сигурно си изтощена — промълви Крейг. — Можем ли да направим нещо за теб? Да ти донесем нещо за ядене?

— Сестра ми ще се върне след малко. Тя ще донесе нещо за вечеря, но не бих могла да хапна нищичко.

— Къде са докторите? — попита внезапно Сам. — Искам да говоря с тях.

Той разпита една сестра и тръгна надолу по коридора.

— Сам го приема много тежко — обясни Крейг с напевния си новоорлеански акцент. — Разстроен е заради Ед, но, струва ми се, че се тревожи и защото са близнаци.

Линдзи кимна. Крейг изглеждаше доста мил, но на нея хич не й пукаше дали Сам го понася зле или не. Нямаше представа какво е предизвикало разпрата между братята, но Едгар й беше казал, че Сам е виновен и на нея това й стигаше.

— Да отидем да поседнем. — Крейг я поведе през чакалнята. — Изглеждаш сякаш всеки момент ще припаднеш. Сигурна ли си, че не искаш нищо?

— Е, може би нещо диетично.

Той се върна с диетична пепси за двамата и седна до нея.

— Крейг, може би не е подходящият момент, но искам да те попитам нещо. — Линдзи отпи от студената кола и осъзна, че всъщност е била много жадна. — Каква е причината за това отчуждение между вас? Какво се е случило?

Крейг въздъхна:

— Бих искал да ти обясня, Линдзи, но наистина не е моя работа. Ще трябва Ед да ти каже.

— По дяволите! Еди може би умира. Искам да знам какво става. Имам право да знам, аз съм му жена.

Крейг поклати тъжно глава:

— Нямам право.

— Какво право? — попита Сам, влизайки в стаята.

— Нищо — промърмори Крейг.

— Не иска да ми каже какво се е случило между вас тримата — избухна гневно Линдзи. — Време е да науча всичко.

— Накарай Ед да ти каже — заяви Сам. — Той ще се оправи.

— Какво? — Линдзи и Крейг го зяпнаха.

— Така ми казаха току-що докторите. Върнал се е в съзнание. Казаха, че можеш да го видиш за минута-две, но още е много отпаднал.

Без да изрече и дума, Линдзи подаде чашата си на Сам и хукна по коридора към стаята на Едгар. Като отвори вратата, сестрата вдигна поглед и се усмихна. Отдалеко Едгар изглеждаше точно както когато за последно й разрешиха да надзърне. По кожата му бяха поставени електроди, свързани с електрокардиограф. Кръвното му налягане се следеше непрекъснато. В двете му ръце бяха забити иглите на системите, чрез които му даваха течности и лекарства. Гърдите му бяха покрити с дебели превръзки почти до ключицата заради имплантирането на механизма. Само едно нещо беше по-различно — лицето му вече не беше покрито с кислороден апарат.

Тя се приближи и взе ръката му. Очите на Едгар начаса се отвориха.

— Еди, скъпи. Ще се оправиш. Обичам те — изрече тя бодро, твърдо решена да сдържи сълзите си.

Усети той как стисна ръката й, съвсем лекичко. Примигна няколко пъти и промълви няколко думи, които тя не можа да различи. После отново затвори очи.

— Сестра! — изкрещя Линдзи изплашена и впери ужасен поглед в екрана на апаратурата. Пулсът на Едгар остана нормален.

— Просто е заспал — успокои я сестрата. — Ще ви извикам като се събуди пак.

Когато се върна в чакалнята, сестра й вече беше там и държеше в скута си бял плик с храна за вкъщи.

— Къде са Сам и Крейг?

— Тръгнаха си. Оставиха телефоните си и казаха, че ще се обаждат.

Тя остави плика с храна и прегърна Линдзи, топло, по сестрински.

Линдзи вече не се опитваше да се спре, тя избухна в шумни стонове на облекчение. Кризата, разбира се, съвсем не беше преминала. Все още не знаеше дали Едгар ще се възстанови напълно или ще остане инвалид до края на живота си. Нито колко още ще живее.

Това бе възможно най-неподходящият момент да открие, че е бременна, но беше. Толкова й се искаше да каже на Едгар, но как би приел той подобна новина? Той поначало не искаше тя да забременява. Новината сигурно ще го разстрои, а в това състояние…

Линдзи нямаше представа какво да прави.

На следващата сутрин Едгар вече беше изваден от реанимацията и настанен в самостоятелна стая в кардиологичното отделение. Беше крайно отпаднал и имаше чувството, че мозъкът му е замъглен от всички болкоуспокояващи, които му бяха давали. Все още следяха постоянно работата на сърцето му и останалите жизненоважни органи и все още получаваше хранителни вещества и вода венозно. Все пак, лекарите и сестрите непрекъснато се учудваха на силната му воля за живот. Беше казал на Линдзи, че по време на пристъпа върху гърдите му сякаш е седял слон. Сега, след спешната операция, имаше чувството, че слонът все още си е там.

След работа Скип се отби при Едгар с преносимия компютър, за който бе настоял, и куп поздравления и пожелания да се оправи.

— Разбира се, че искат да се оправя — заяви раздразнено Едгар. — Страхуват се, че ще загубят проклетите си пари, ако аз издишам.

След няколко минути Линдзи изпъди Скип, за да може Едгар да си почине, макар той да твърдеше, че съвсем не е уморен.

Ако някой изглеждаше изтощен, това беше жена му, помисли си Едгар. Линдзи бе излизала от болницата само веднъж, за да изтича до вкъщи да вземе душ и да се преоблече. Беше настояла да сложат походно легло в стаята му, за да спи там. Едгар й беше благодарен. Харесваше му Линдзи да е наблизо, за да му прави компания, но тя явно бе твърде преуморена.

По-късно същата вечер, според сестрите, той показваше стабилни признаци на подобрение и каза на Линдзи да изкупи всичкия сок от нар на пазара. Преди не беше спазил диетата на Мадам Лаберж, но сега беше твърдо решил да го направи.

— Скъпи, специалистът диетолог ще ти предпише правилна диета преди да излезеш от болницата — напомни му Линдзи.

— Ще я спазвам. Но Мадам каза да пия сок от нар и аз смятам да пия. Не може да ми навреди. В наровете не се съдържат мазнини, нито сол.

— Добре, Мечо, както кажеш. — Линдзи явно бе решила да му угажда.

— Кога ще ми дадеш да ползвам телефона? — попита той. — Тук съм откъснат от целия проклет свят.

— Лекарите искат да си починеш, скъпи. Когато сметнат, че можеш да говориш по телефона, ще ти позволят. Имам няколко съобщения, които трябва да ти предам, когато се чувстваш достатъчно добре, за да ги чуеш.

— Давай.

Тя отвори бележника си:

— Децата ти се обаждаха пак, за да ти предадат поздрави. Гленда ще ги пусне да дойдат да те видят, когато се почувстваш по-силен.

— Обади й се и й кажи да ги изпрати още утре. Адски съм се затъжил. Като преживееш нещо такова ти се приисква да видиш децата си.

— Добре — отрони тя тихо.

— А другите от семейството? Предполагам, че са проявили известна загриженост?

— Говорих с майка ти четири-пет пъти. Те с баща ти са много разстроени.

— Татко ли? Съмнявам се.

— Вярно е! — възкликна тя. — А също и братята ти. И двамата бяха тук вчера, докато все още беше в реанимация. Бяха много загрижени. Всъщност…

Тя не довърши. Едгар разбра, че се опитва да премълчи нещо.

— Всъщност какво?

— Нищо. — Линдзи погледна листа си. — Джереми Уелш още е в града. Казва, че е на разположение за каквото ти потрябва и…

— Какво не ми казваш за братята ми? — прекъсна я той. — Не разрешавам да се държат с мен като с тъп инвалид. Ако има нещо за казване, казвай.

— Ами… — поколеба се тя.

Той знаеше, че се страхува да не го разстрои, но не можеше да понася да го вардят като рохко яйце.

— Казвай.

— Дадоха ми едно писмо за теб — смънка тя. — В чантата ми е.

— Моля те, дай да го видя. — Той се опита да остане спокоен. — Любопитен съм да разбера какво имат да ми казват.

Линдзи отстъпи и извади писмото. Подаде му го, заедно с очилата за четене.

Едгар прочете двете напечатани страници, бавно, за да ги осмисли.

— Какво има? Всичко наред ли е?

Едгар сви рамене, а после потръпна от болката, която му причини този жест:

— Ето, прочети го сама.

Тя го прегледа набързо и вдигна поглед:

— Извиняват се за онова, което се е случило в миналото. Предлагат да участват като твои партньори в сделката за Ковингтън. Какво означава това?

— Абсолютно нищо. Миналото не може да се заличи, а Ковингтън е мой. — После й описа сделката и обясни каква роля играе в нея Джереми Уелш. — Няма да оставя Сам и Крейг да се възползват от това, че съм принуден да кисна в проклетата болница.

— Успокой се, Еди! Те наистина се тревожат за теб. Не мисля, че се опитват да те използват. Искат да помогнат. И ако искаш Ковингтън, това е единствената ти възможност. Признай го. Няма да си в състояние да сключваш каквито и да е сделки в близко бъдеще. Изисква твърде много усилия. Няма да ти позволя да рискуваш живота си, за да изкупиш някаква проклета фирма.

— Вземаш го прекалено навътре. Аз се занимавам със сделки. Мислиш, че понеже съм получил инфаркт, ще си седя цял живот в люлеещ стол и ще гледам тавана? Предпочитам да умра, отколкото да остана просто зрител.

Линдзи избухна в сълзи:

— Добре, да бъде по твоему. Върви си направи сделката и умри. Остави ме да отглеждам детето ти сама. — Тя извади една салфетка и зарови разплаканото си лице в нея. — Нямаше да ти го кажа по този начин, но ти си такъв инат. Помисли и за мен, а?

— За какво говориш? Какво дете? Не ми казвай, че си бременна — възкликна изумено той. — Не вярвам!

— Ти каза, че не искаш повече деца, но аз мислех, че ще промениш решението си, ако се получи. Ти обичаш другите си деца — изхлипа тя. — Защо да не обичаш и нашето дете?

— Как е станало?

— Ти как мислиш? Спрях да използвам противозачатъчни. Ако ти бях казала, сигурно щеше да си направиш вазектомия. Еди, исках да имаме наше дете. Обожавам децата ти, но исках свое.

— И взе нещата в свои ръце. Без да го обсъдиш с мен?

— Ти си този, който не желаеше да го обсъжда! Виж, не исках да те разстройвам повече. Само от един месец е. Ще направя аборт.

Едгар затвори очи и се опита да мисли. За човек, който се опитваше да не го разстройва, Линдзи действаше безнадеждно неумело. Какво значение имаше все пак? Не беше във възторг от новината, но със сигурност можеше да издържа още едно дете.

— Недей да правиш аборт.

— Сериозно ли говориш? — очите на Линдзи заблестяха.

— Разбира се. — Той протегна ръка към нея. — Щом това те прави щастлива.

Тя не пое ръката му:

— Ами ти? Аз искам и ти да го искаш.

Едгар се усмихна:

— Ще го искам, любов моя. Трябва само да свикна с мисълта за това.

— Ето ти още една причина да не се претоварваш и да правиш каквото ти кажат лекарите. — Линдзи хвърли смачканата салфетка в кошчето. — Но и аз ще наложа някои свои правила. Първо на първо, не можеш да се занимаваш със сделката за Ковингтън, освен ако не включиш и братята си.

— По дяволите, ето че пак започваш. Вдигаш ми кръвното с всяка втора дума. Да не би да искаш да ме умориш?

— Опитвам се да ти спася живота. — Линдзи се върна до леглото и го погледна право в очите. — И искам да знам какво точно се е случило между теб и братята ти. Достатъчно дълго време не те питах нищо за това. Заслужавам да знам истината. Какво е толкова ужасно, че да те накара да ги мразиш толкова дълго?

— Не искам да говоря за това.

— Трябва. Това, че никога не споделяш проблемите си, вероятно е в основата на заболяването ти по принцип.

— Добре. Случи се нещо — започна той с безизразен глас. — Свързано е със Сам и с една сделка и ме засегна дълбоко. Той ме обвини, че преигравам, а Крейг и татко застанаха на негова страна. Това е всичко.

— Не, не мисля, че е така — възпря го Линдзи. — Не говориш с никого от семейството, освен с майка си откакто те познавам. Искам да знам какво е направил Сам. Защо те е разстроило толкова?

— Уморен съм, Линдзи. Остави ме да почина.

— Ще си починеш много по-добре щом смъкнеш товара от сърцето си. Божичко, ама че неподходящ израз — сепна се тя. — Скъпи, аз съм твоя жена. Тук съм, за да споделям бремето с теб.

Едгар затвори очи и се замисли какво да й каже. Беше стаявал гнева си толкова дълго, може би беше време да сподели всичко. След няколко минути събра сили и реши, че е най-добре да й каже истината.

— Когато работехме заедно със Сам и Крейг, тримата обикновено събирахме капиталите си и участвахме в сделките като братята Щулц. От време на време, обаче, всеки от нас откриваше фирма, която го интересуваше лично и се занимаваше с нея самостоятелно.

— И Сам е направил така?

— Аха. Икономката на родителите ми, Зайда — тя работи за семейството ни от много отдавна — е, тя имаше племенник на име Джеймс. Той ни беше връстник. Сам и аз играехме с него като бяхме деца, защото Зайда понякога трябваше да го гледа. Момчето беше много умно, макар да не учеше в колеж. Беше от онези хора, на които им се отдава да майсторят какво ли не. Научи ме как да си оправям карбуратора и разни други неща. Както и да е, той работеше в една петролна рафинерия. По едно време му хрумнала идея за някакво приспособление, което да се прикрепи към една от машините, които вече използваха, и да увеличава производителността. Зайда ни попита дали можем да му помогнем да събере пари, за да продава изобретението си. Така и направихме. Джеймс основа малко предприятие и взе да продава изобретението си на рафинерии на петрол по целия свят. Преуспя и дори го обявиха за най-добър цветнокож предприемач на годината и прочее. Върна ни парите, които му бяхме заели и с това се приключи. — Едгар отпи глътка вода. — Или поне аз така мислех. По-късно, без да казва на Крейг или на мен, Сам решил, че трябва да изкупи фирмата на Джеймс. Смятал, че ще се слее добре с друга фирма, която притежаваше.

На Едгар му се искаше да поеме дълбоко въздух, но знаеше, че ще боли.

— Продължавай — подкани го Линдзи.

— Джеймс не искаше да продава. Той наемаше много чернокожи работници. Дявол да го вземе, той беше образец за подражание — каза Едгар с възхищение. — Джеймс дойде при мен и ме помоли да се намеся. Така разбрах какво става. Помолих Сам да остави Джеймс на мира. Той нямаше действителна нужда от фирмата на Джеймс, но не се отказа. Правеше все по-изгодни предложения и накрая изтощи Джеймс. Обеща му, че ще продължи да ръководи предприятието и никой няма да бъде уволнен.

— Но не стана така?

Едгар поклати глава:

— Джеймс остана като титулярен ръководител, но новият управителен съвет непрекъснато му се бъркаше. Отнеха му свободата да взема решения, уволниха работници. Джеймс не беше достатъчно опитен бизнесмен, за да се справи с това. Както и да е. Накратко, малко след това Джеймс се хвърли с колата си от един мост. Нищо не беше доказано, но много хора, включително и аз, мислеха, че става дума за самоубийство.

— И ти обвини Сам?

— Дяволски права си, обвиних го. Все още го виня. Сам не разбираше, не искаше да разбере значението на тази фирма… за Джеймс, за работниците му, за чернокожото население на Нови Орлеан. За Сам това бе сделка като всички останали. Когато го обвиних направо, просто вдигна рамене и каза: Можеш ли да твърдиш, че не си правил сделки, от които се срамуваш?

Бог ми е свидетел, не съм светец, но никога не съм унищожил никого. А Джеймс беше някой, когото познавахме, дявол да го вземе! Беше ми приятел.

— Значи ти и Сам се скарахте, а Крейг и баща ти не можеха да разберат твоята гледна точка.

— Не желаеха! Все разправяха, че кръвта вода не става и всякакви подобни глупости. И дори посмяха да намекнат, че цветът на кожата на Джеймс променя нещата. Тогава се махнах… от семейството си, от бизнеса, от Нови Орлеан. Дойдох в Ню Йорк и започнах отново, вече според моите собствени разбирания. Семейството ми считаше, че се инатя. Но беше много повече от това.

— Разбирам, Еди — промълви Линдзи съчувствено. — Мисля, че си бил прав да им се опълчиш. Онова, което е направил Сам, е било нередно. Но ти си изразил мнението си. Минали са години, а това те измъчва. Не мислиш ли, че е време да му простиш? Сега имаш нужда от семейството си. Те също имат нужда от теб. Скъпи, това направо убива майка ти.

Едгар я погледна изтерзано.

— Линдзи, много съм уморен. Върви си вкъщи и си почини добре тази нощ.

— Ще остана тук, на походното легло. Донесох си нощницата и четката за зъби.

— Моля те, трябва да остана сам.

След като тя си тръгна, той угаси лампата и затвори очи, макар да знаеше, че сестрата след малко ще дойде да го види. В гърдите му туптеше някаква тъпа болка. Макар да не беше признал на Линдзи, чувстваше се ужасно.

Тя беше права. Няма да е в състояние да се справи със сделката Ковингтън сам, не и сега. Ако изобщо се захванеше с нея, трябваше да участват и Сам и Крейг. Ако това не го убие, значи нищо не би могло.

Глава осемнадесета

Рандолф Пинкни затвори вратата на кабинета си и нареди на Мери Сю да поема всички обаждания. Той отиде до масивното орехово бюро, отключи средното чекмедже и извади една папка.

— Ето, погледни това. — Подаде папката на посетителя си, Лангхорн Ковингтън. Природозащитникът бе дошъл със самолет от Колорадо, за да разбере лично какво става в семейната фирма.

— Първо, искам да знам защо Уелш е подал оставка — заяви Ковингтън.

— Аз му поисках оставката. Уелш щеше да ни навлече неприятности, повярвайте ми. Правеше се, че работи за доброто на фирмата, но се интересуваше само от своята печалба.

— Неприятно. Беше ми харесал. — Ланг Ковингтън поклати замислено глава. — Обикновено не греша по отношение на хората. Той е млад, разбира се. Има да научи това-онова. Все пак ми се стори, че е стъпил здраво на земята.

— Да, в някои отношения. Умен е. Умее да се хареса. Но искаше твърде много — каза Пинкни. — Той е от новото поколение ръководители, които днес са тук, утре ги няма. Не му пука за фирмата и какво олицетворява тя.

— И какво точно представлява Ковингтън днес? — Ланг протегна обутите си в каубойски ботуши крака и ги подпря върху куп списания Бизнесуик, които стояха на масичката. — Онази жена, с която се запознах, Шийла Локууд, тя правеше всичко възможно да изработи единен имидж. Хареса ми, че набляга върху това Ковингтън да стане фирма, която не замърсява околната среда.

— Да, фирмата й има добри идеи. Но, честно казано, Ланг, точно сега имаме да решаваме много по-важни проблеми. Имиджът на Ковингтън е най-малката ни грижа. Ако не стоим нащрек, Ковингтън въобще няма да има нужда от проклетия си имидж.

— Толкова ли е зле? Рандолф, какво всъщност…

— Погледни документите в тази папка. Ковингтън е под обсада. Или поне изглежда ще бъде, след няколко дни. Тук е личният ми доклад за това какво става тук през последните няколко седмици и защо се стигна до всичко това.

Ланг Ковингтън прелиства папката няколко минути. Там бе обяснена първоначалната стратегия на Р. Ч. по закупуването на акции във фирмата и мерките срещу изкупуване, които трябваше да бъдат гласувани на следващото събрание на акционерите. Накратко бе предаден разговорът на Уелш с Рандолф Пинкни за интереса на Едгар Шулц към фирмата. После следваше съвсем накратко срещата на Рандолф с Даймънд и предложението на Даймънд да се притече на помощ като благороден рицар, който да измъкне Ковингтън от зъбите на по-хищните акули. След като прочете всичко, Ланг въздъхна с изражение на погнуса и хвърли папката на масата пред себе си.

— Искаш да кажеш, че Ковингтън няма избор в тази работа? Ще ни изкупят или Шулц, или Даймънд? Или може би някой друг? По дяволите, Рандолф — кресна Ланг гневно, — в какво си ни забъркал?

— Не аз, Ланг. Уелш забърка тази каша — отвърна Пинкни, също тъй гневно. — Джереми Уелш превърна тази фирма в стръв за големите акули.

— А ти къде, по дяволите, беше? Отговорност носи изпълнителният директор, поне доколкото си спомням.

— Вече се е разчуло. Не можем да направим нищо, освен да изберем най-доброто за акционерите. Трябва да вървим с Даймънд.

— Не мога да повярвам на ушите си — промърмори Ланг. — Ковингтън си съществува самостоятелно повече от сто години. Вярно, че аз самият се опитвах да внеса промени по отношение на опазването на околната среда, но фирмата беше стабилна. Преди никакви лешояди не са се въртели наоколо. Защо сега изведнъж?

Рандолф съзнаваше, че трябва да укроти Ковингтън, преди да е провалил цялата сделка:

— Времената са такива, Ланг. Ти живееш уединено във фермата си. Не знаеш колко подъл е станал светът на бизнеса. Вече никой не се задоволява да си стои в собствения си двор. Хората си играят на изкупуване само заради самото удоволствие, за да спечелят бързо и да подхранват огромното си самолюбие.

— Мислех, че това е отминало с осемдесетте години.

— През деветдесетте се действа по-предпазливо, но всъщност нищо не се е променило.

— Защо, по дяволите, не си изхвърлил Даймънд като куче? Ето какво бих искал да знам.

— Имаме нужда от него. Ако Уелш и групата му се докопат до корпорацията, те ще запазят всички допълнителни производства и ще продадат Ковингтън пейпър — оправда се Рандолф. — Ще продадат семейната ни фирма изпод носа ни.

Ланг Ковингтън помълча няколко минути:

— А да не би Даймънд да го е грижа за фирмата ни?

— Даймънд вярва в Ковингтън. Ще продаде някои от периферните предприятия, които Коуви Хилиърд купи докато беше изпълнителен директор, за да намали дълговете, но няма да пипне централното производство. Дал ми е дума.

— Това е направо абсурдно!

— Имам една идея. — Рандолф реши, че е време да покаже, че е обмислял и други ходове, за да убеди Ланг, че е безпристрастен и търси най-доброто решение. — Имам нещо наум и може да се получи. Да поемем още една фирма. Така ще зарадваме акционерите и може евентуално да отклоним преследвачите. Ще им покажем, че сме твърде силни, за да ни завземат.

— Това е още по-абсурдно, Рандолф — заяви рязко Ланг. — Това, от което Ковингтън решително няма нужда е да купува още някоя проклета фирма.

— Това ни връща към Даймънд. Ако го оставим да приватизира фирмата, ще станем по-силни отпреди. Дължим го на акционерите. Дължим го и на себе си. Щом сме подложени на атаки, трябва да сме в най-изгодни позиции. Като се приватизираме, с всички привилегировани акции, можем дори да спечелим от сделката — вметна небрежно той. — Можеш да използваш печалбите си с идеална цел в кампания за спасяване на дърветата.

Рандолф отиде до библиотеката и извади своя снимка на млади години как се труди в горите, собственост на Ковингтън в южните щати. Подаде я на Ланг:

— За бога, Ланг, никой не обича тази фирма повече от мен, но трябва да гледаме реално на нещата. Ако играем в един отбор с Даймънд, нашият управленски екип ще остане. Няма да има съществени промени.

— Ти ще останеш ли изпълнителен директор?

— Имам думата на Даймънд… в писмена форма.

Ланг кимна тъжно, но не каза нищо.

— Искам да попитам нещо — продължи Рандолф. — Говорих с Коуви Хилиърд и той е съгласен. Искаме да те назначим за председател на специален комитет на управителния съвет. Ще работите с банката или банките, които управителният съвет ще упълномощи да разглеждат предложенията за изкупуване и да дадат мнението си на комитета относно кое е най-добро за акционерите. От всички членове на управителния съвет, струва ми се, ти си най-подходящият за тази работа.

— Не е ли малко прибързано? Каза, че Даймънд ще се яви като наш спасител срещу заплахата от Едгар Шулц, но Шулц е в болницата. Защо мислиш, че ще осъществи замисъла си?

— Може и да не го направи, но ако Уелш има думата, мога да се хвана на бас, че ще го изпълни.

— Ами ако няма? Какво ще прави Даймънд? Няма ли да започне да ни изкупува насила?

— Не. Ще ни помогне да приватизираме фирмата. Той иска само да влезе в управителния съвет, това е всичко.

— Значи, това е. Каквото и да направи Шулц, ти искаш управителният съвет да те подкрепи в сделката по приватизиране на фирмата?

— Да. Говорил съм с повечето от членовете на съвета. Те искат онова, което е най-добро за фирмата. Те ми вярват. Моля те и ти да ми се довериш.

Ланг свали краката си от масичката и стана:

— Отивам в хотела си да премисля всичко това. Благодаря ти, че беше толкова откровен с мен.

— Ти си част от семейството. — Рандолф енергично му разтърси ръката. — Семейството трябва да се подкрепя.

Шийла се прибра малко късно. Доволна беше, че родителите й ще ходят на някакво тържество тази вечер, така че тя, Джеси и Кирстен щяха да останат за малко сами. Йейл се връщаше чак след няколко дни.

Като влизаше по алеята, видя, че Брус е дошъл точно преди нея да вземе сина си Тимъти.

— Здравей, Шийла, къде се губиш? — поздрави Брус, докато слизаше от колата.

— Нали знаеш… работа, работа и пак работа. — Шийла се опита да се усмихне, но после реши, че няма смисъл. Беше отбягвала Брус и Ели цяла седмица, но трябваше да поговори с Брус. Какво пречеше да го направи сега?

— Джес, можете да поиграете с Тими още мъничко. Трябва да говоря с чичо Брус. — Тя кимна на зет си. — Да отидем в библиотеката на спокойствие.

— Ооо, на спокойствие — пошегува се той. — Замълчи, сърце…

Влязоха в къщата и се настаниха в облицованата с чам библиотека на родителите й, пълна с книги, повечето от които не бяха отваряни. Шийла затвори вратата, да не би някой да чуе разговора им.

— Измъчва ме един проблем — каза тя на Брус. — Предупредих те, че ще кажа на Ели, ако разбера, че пак се заиграваш. После се запитах дали да го направя и накрая реших, че съм длъжна да й кажа. Исках да го знаеш.

— За какво? — погледна я Брус невинно. — Казах ти, че между мен и Уийзи всичко е свършено.

— Знам. Но се срещаш с друга жена. Не отричай. Уийзи ви е видяла преди седмица в неделя пред някакъв забутан хан извън града.

— И ти й повярва? На Уийзи, след като я отблъснах? Шийла, това момиче сплетничи. Решила е да си отмъсти. Басирам се, че си мисли, че ако кажеш на Ели, Ели ще ме зареже, а аз ще се оженя за нея — отвърна той с негодувание. — Това е само неин ход, Шийла.

— Уийзи те е видяла да се целуваш с някаква червенокоса красавица. — Шийла наблюдаваше как ще реагира.

Той поклати изумено глава:

— Лъже.

— Изглеждаше наистина разстроена. Освен това има и друго, което по-добре да ти кажа. Тя е направила аборт.

— Ако е така, не е било от мен. Не ми е приятно да навлизам в подробности, но, повярвай ми, винаги използвах презерватив, когато бях с нея. Страхувам се от СПИН като всички. Няма начин Уийзи да е била бременна. Поне не от мен.

Шийла не знаеше какво да каже. Беше повярвала напълно на Уийзи, но Брус изглеждаше толкова обиден от обвиненията й. Изведнъж се почувства объркана. Не можеше да рискува да разруши брака на Ели, като разправя на сестра си хорски приказки, независимо дали бяха верни или не. Разбира се, Брус беше адвокат. Може би просто използваше професионални трикове, за да посее съмнение в душата й?

Брус се наведе напред в коженото кресло със загрижено изражение:

— Шийла, скъпа — каза той с мек джорджийски акцент, — знам, че си на страната на сестра си. Не те виня. Но аз си признах всичко като говорихме за това предишния път. Направих огромна грешка, като се забърках с Уийзи. Сега разбирам, че е дори по-голяма, отколкото си мислех. Но искам да ми вярваш, че в живота ми няма друга жена, освен Ели.

— Не зная на какво да вярвам — отвърна искрено Шийла, — но знам, че вече не бих могла да кажа на Ели.

— Благодаря ти. С Ели нещата потръгнаха. Възползвах се от съвета ти и поговорих с нея. Далеч не всичко е идеално, но напредваме. Освен това, отидох в Ричс и похарчих цяло състояние на щанда им за дамско бельо. Ели ме обвини, че съм разточителен, но мисля, че тайничко се зарадва.

— Чудесно, Брус! Вие двамата сте заедно от дълго време и имате три страхотни деца. Не бих искала да се разделите.

— Получих добър урок. Вече никога няма да кръшкам… Освен ако ти не искаш да си устроим menage a trois.

— Брус!

— Шегувам се — побърза да я успокои той. — Само се шегувам. Е, трябва да подбирам Тими. С Ели днес ще вечеряме навън, само двамата. — Той целуна Шийла делово по бузата. — Благодаря ти, че говори с мен, преди да кажеш на Ели. Радвам се, че всичко се изясни.

Шийла наблюдаваше от библиотеката как Брус качва протестиращия Тими в колата и закопчава предпазния колан на детската седалка. Дали бе изяснил всичко? Не знаеше. Може да я беше излъгал. Можеше Уийзи да е излъгала. Вероятно никога нямаше да разбере точно кой от двамата.

Но едно нещо бе сигурно. Тя повече никога нямаше да се опитва да се меси в живота на сестра си. От тук нататък бъдещето на брака на Ели зависеше от самата Ели.

Глава деветнадесета

Линдзи бе сигурна, че Едгар се чувства по-добре, защото бе станал сприхав и раздразнителен. Оставаше му да прекара в болницата още само седмица, но не беше сигурна дали тя или болничният персонал ще са в състояние да го изтърпят. Най-трудното бе да го накарат да кара по-полека, а днес бе в отвратително настроение, защото очакваше посещението на братята си. Линдзи разбираше, че се отнася с подозрение към това сдобряване, както и тя самата.

— И не им позволявай да те нервират — предупреди го тя, докато Сам и Крейг чакаха отвън. — Позвъни на сестрата, ако се почувстваш дори малко особено.

— Ще се справя — настоя Едгар. — Просто искам да свърша с това. Кажи им да влязат.

Линдзи се наведе и го целуна:

— Това е за късмет, Мечо! А сега, не забравяй всичко, за което говорихме.

Първото впечатление на Едгар, когато братята му влязоха в стаята, беше, че и двамата много са остарели, но си помисли, че и той е поостарял, откакто за последен път са били тримата в една стая. Ръкуваха се сковано, а после Сам и Крейг придърпаха столовете до леглото.

— Как се чувстваш — попита Крейг загрижен.

— Направо страхотно — отвърна рязко Едгар. — Защо сте дошли?

Сам се наведе към него:

— Линдзи не ти ли даде писмото ни?

— Разбира се — изсумтя Едгар. — Прочетох всяка дума.

— Ед, моля те, разбери. Не искаме да се месим, ако ти не го желаеш — започна забързано Крейг. — Но като се има предвид здравословното ти състояние, помислихме, че сега е точно моментът братята Шулц да се съберат отново. Това е всичко.

— Всички искаме Ковингтън — добави Сам. — Защо да се бием за него? Ако обединим силите си, Даймънд няма да има никакъв шанс.

— Какво ви кара да мислите, че това все още ме интересува? Линдзи и лекарите ми искат да я карам по-полека и да се откажа от бизнеса.

— Би могъл — съгласи се Крейг. — Спечелил си достатъчно, за да се оттеглиш.

— По дяволите! Не съм тръгнал да се пенсионирам!

Сам се ухили:

— И аз така си помислих. Затова трябва да се съюзим в тази сделка. Линдзи ми каза, че Уелш ти е спасил живота. Предполагам, че ти е дал цифрите и данните, които ни трябват, за да излезем с предложение.

— Много бързаш — прекъсна го грубо Едгар. — Имаме да си говорим за много неща, освен за Ковингтън. — Той погледна Сам право в очите.

Сам издържа погледа му:

— Извиних ти се много отдавна. Ти си този, който се инати като магаре.

— Сам, престани — намеси се Крейг. — Исусе, защо ли съм наказан с такива братя като вас!

Сам сведе очи, после отново погледна Едгар:

— Добре Ед — въздъхна той. — Ще ти го кажа веднъж завинаги. Сгреших, чуваш ли? Не прецених правилно нещата, както като купих фирмата на Джеймс, така и като отрекох, че имам вина за смъртта му. Но, дявол да го вземе, от тогава давам стипендия за чернокожи и представители на малцинствата на името на Джеймс в университета Тулам.

— Знам, прочетох го във вестниците.

— По дяволите, не можем да се върнем назад и да променим нещата, но можем да вървим напред и да променим нещата. Съжалявам, Ед — извини се Сам отново. — И ако не искаш да ти се месим с Ковингтън, само кажи. Ще си тръгнем без лоши чувства.

Едгар лежеше, усещайки всяко свое дихание и дразнещото апаратче. Това ли беше всичко? След като не си бяха говорили години наред, накрая едно извинение набързо и хайде към следващата сделка? От друга страна, какво бе очаквал да направи Сам? Познаваше своя брат близнак по-добре от всеки друг. Сам не беше от хората, които живеят със спомена за миналото. Може би по рождение има по-малко съвест от мен, помисли си Едгар, или може би аз вземам нещата много навътре?

Линдзи го бе посъветвала да приеме предложението им. Така би могъл да си почива, да дава напътствия отстрани и все пак да получи онова, което искаше — Ковингтън. Но някак си бе очаквал Сам да прояви повече разкаяние. Крейг бе напълно прав, Сам беше дяволски инат. Той самият вероятно също.

— Искаш ли да си вървим? — попита дипломатично Крейг. — Уморяваме ли те?

— Отворете куфарчето на онзи шкаф — нареди Едгар — и ще намерите вътре папката с всички предварителни изчисления. Преди час акциите паднаха до четиридесет и четири и три осми. Нещата още са нестабилни след заминаването на Уелш. Моите счетоводители пресяха всичко и общо взето фирмата е недооценена. Може да струва към седемдесет, седемдесет и пет за акция.

— Ще прегледаме данните, но ако си прав, смятам, че можем да излезем с предложение от шестдесет или някъде там — каза Сам. — В брой и ценни книжа. Без глупости. Чиста и хубава оферта.

— Р. Ч. страшно иска тази фирма — отбеляза Едгар. — Ще бъде дяволски трудна битка. Искам да го бия, но не искам да получа за награда нещо като прасето, което умряло, докато се връщали от панаира. Трябва да си сложим лимит и да не го надхвърляме. Без значение какво ще кажа после. Защото се познавам и знам колко ми се иска да натрия носа на Даймънд.

Крейг се засмя:

— Ние ще те удържаме. Правим го, за да спечелим, а не за да задоволим самолюбието си. Ако Даймънд получи Ковингтън, ще има и други сделки. А знаете ли, че вие двамата пропускате нещо много важно…

Тримата обсъждаха стратегията си още половин час, докато накрая Линдзи влезе и заяви, че е време Едгар да почива.

Братята си стиснаха ръцете:

— Това е страхотно, Ед — каза Сам и в гласа му се появи издайническа дрезгавина. Той се обърна и бързо излезе.

— Наистина е хубаво — потвърди и Крейг. — Братята Шулц отново се понасят в атака.

Когато останаха сами, Линдзи внимателно се вгледа в съпруга си. Изглеждаше малко уморен, но по лицето му бе изписано едно изражение, което никога не бе виждала преди, израз на кротко задоволство. Макар думата да не беше подходяща за човек толкова избухлив като съпруга й, тя би го нарекла душевно спокойствие.

— Как си?

— Добре. Искам да говориш с проклетите доктори и да ме махнеш оттук. Готов съм да си вървя у дома.

— Значи срещата е минала добре? — каза тя с усмивка.

— Да, добре мина — сдържано отвърна той. — Ти как си, скъпа?

Шийла вдигна телефона в офиса си и чу гласа на Ланг Ковингтън.

— Здравейте, мис Шийла — каза той сърдечно. — Ето че дойдох в Атланта, точно както заплашвах. Исках да обсъдя с вас как върви кампанията ви. Свободна ли сте за обяд през седмицата?

— Много ще се радвам да говоря с вас, мистър Ковингтън. Напоследък все се сблъскваме в стени. Свободна съм още днес.

— Хубаво. Обичам момичета, които не се правят, че вечно са заети. Да кажем в един часа в Сити грил.

— Чудесно. Ще се видим там.

— Дейвид! — викна Шийла към другия офис. — Най-после може би ще успеем да прокараме нещо.

Дейвид също се провикна в отговор:

— Ами! Опитваш се просто да ми повдигнеш духа, нали?

— Ще обядвам с Ланг Ковингтън — обяви тя развълнувано. — Човекът, за когото ти разправях, природозащитникът, с когото се запознах в Колорадо. Той страшно хареса идеите на ВИП. Може отново да ни свърже с Пинкни.

— Да се надяваме. — Дейвид влезе в офиса. — Защото има нещо, за което искам да поговорим.

— Нещо не е наред ли?

— Струва ми се, че трябва да се върна за постоянно в Лос Анджелис. Докато Ковингтън се раздвижи не се налага и двамата да стоим тук. Мога да хвана самолета за насам веднага щом ти потрябвам.

— Прав си. През последната седмица беше отчайващо. Щом единият от нас е тук, изпълняваме задълженията си по договора. Но какво ще правя тук без теб, Дейвид? Направо ще откача.

— Йейл се връща утре. Много се съмнявам, че ще ти е скучно. — Телефонът на Дейвид звънна и той отиде да го вдигне.

Шийла се зае отново с кореспонденцията, но я обзе лошо предчувствие. Сигурно защото щеше да й липсва присъствието на Дейвид. Съзнаваше, разбира се, че няма смисъл и двамата да работят в Ковингтън докато нещата не се пооправят, ако се оправят. Ако Джереми е прав и фирмата се разиграва, кой знае какво може да се случи с всички тях…

— Шийла?

Вдигна поглед и видя Уийзи, застанала на прага й. Тя влезе и затвори вратата след себе си.

— Ще бъда кратка.

Шийла почти не се бе срещала с Уийзи, откакто я видя да сваля Йейл на рекламните снимки.

— Да, Уийзи?

— Брус ми се обади. Беше бесен. Изглежда си му казала всичко — каза укоризнено Уийзи.

— Съжалявам. Смятах да кажа на сестра си, но после реших, че ще е по-добре първо да говоря с Брус.

— Е, яд ме е на теб, задето си го направила, а още повече ме е яд на Брус. Той твърдо отрича всичко, но аз наистина го видях с онази червенокоса жена и освен това бях бременна от него. Той е единственият, с когото съм спала от месеци насам. Знам, че ти е роднина и би искала да му вярваш, но искам да знаеш, че не съм те излъгала за нищо.

— Изобщо не трябваше да се намесвам. Бракът на Ели си е нейна работа. Както и твоят живот си е твоя работа.

— Вземам си отпуската. Отивам за две седмици на почивка с Клуб медитеране. Ще бъдеш ли още тук като се върна?

Шийла вдигна рамене:

— Кой знае…

— Да, странни работи. Нещо става напоследък, но не мога да разбера какво. Атмосферата тук е много тягостна. Впрочем, този Йейл Холандър е страхотен. Късметлийка си. Но е голям флиртаджия. Ще ти създава въртели, да знаеш.

Шийла кимна:

— Приятно прекарване на почивката.

Ще ти създава въртели, да знаеш повтори тя наум, след като Уийзи си тръгна. Измъчваше се какво да прави с Йейл от цяла седмица, мислеше за онова, което беше казал и колко щеше да й е трудно да го дели с други.

И колко трудно би било да се откаже от него.

Джереми пристигна в Атланта уморен от преживяното покрай инфаркта на Едгар, но въодушевен от това, че братята Шулц бяха решили да се включат в играта. Не му беше лесно да стигне дотук, затова не се заблуждаваше, че сделката с Ковингтън е сигурна работа. Познаваше Даймънд и знаеше, че е способен на всичко.

Прегледа пощата си и телефонните съобщения и изпрати мисис Аткинс да зареди бира и сода. Канеше се да вземе душ, когато се обади Катлийн Симънс. Като чу гласа й, той си отбеляза наум, че непременно трябва да започне да прослушва предварително кой го търси. Катлийн вероятно искаше да я изведе на вечеря, както й беше обещал.

— Мислех, че ще ти е интересно да научиш, че току-що ме уволниха — започна грубо тя.

— Съжалявам. — Той закрепи слушалката под брадичката си и отвори хладилника, за да си вземе кутия портокалов сок.

— Струва ми се, че би трябвало — изсъска тя. — Лично Сам Шулц ме уволни. За пръв път се срещнах лице в лице с него. Каза, че тъй наречената ми дружба с Рик застрашавала моята безпристрастност в работата.

— Вероятно е прав — съгласи се Джереми. — Като се има предвид, че сега Рик работи за баща си. Много неприятно, Катлийн. Виж, ще се огледам наоколо и ще разпитам за някое вакантно място.

— Мисля, че не разбра какво искам да ти кажа — прекъсна го тя и почти изсъска в слушалката. — Откъде, по дяволите, е научил за мен и Рик? Предположих, че ти си му казал.

— Не съм. — После се сети, че Едгар може да е предал разговора им на брат си. Вината може би беше негова, но Сам Шулц беше прав за себе си. Как би могъл да задържи Катлийн на работа, ако тя предаваше информация на двете страни?

— Това ли е всичко, което имаш да ми кажеш? Джереми, аз рискувах заради теб. Казах ти, че информацията е поверителна и ти се закле да не казваш на никого.

— Каза, че искаш да ми помогнеш, Катлийн. Като ми даде тази информация, ми помогна. Обещавам и аз да се опитам да ти помогна по някакъв начин — каза той. — Дължа ти го.

— Дължиш ми много повече, Джереми. Аз ти вярвах. Мислех, че сме приятели.

— Ще позвъня тук-там. Скоро ще ти се обадя. Дай ми телефона си.

— О, телефонния ми номер! Разбира се — изсмя се подигравателно тя, но му го продиктува, а после додаде: — Какво копеле си само. С Шийла сте си лика-прилика.

— Шийла? — Джереми се изненада. — Тя какво общо има с това?

— Спести си преструвките, Джереми! Тя ме уволни от ВИП, защото се страхуваше, че хората ще разберат, че си приписва заслуги за моите идеи. После видя, че се сближавам с теб и не можа да го понесе. Тя е неуравновесена, ревнива кучка.

— Катлийн…

— А сега те използва, за да накара отново да ме уволнят. Да не би да си мисли, че не ми е ясно? Предай на тази проклета мръсница, че ще й го върна. Няма да й се размине! Тя…

— Катлийн! Не разбирам за какво говориш, но, струва ми се, много грешиш. Шийла няма нищо общо с това.

— О, Джереми! — Гласът на Катлийн изведнъж стана мек и състрадателен. — Още ли не си разбрал? Тя те използва, както използваше и мен. Както използва всички. Тя не те иска, но не можеше да понесе мисълта, че ти се влюбваш в мен.

Джереми мълчеше изумено, със слушалката в ръка. Имаше чувството, че държи студено парче олово.

— Катлийн? Там ли си още? — успя да каже накрая.

— Тя или аз — прошепна Катлийн като насън. — Вече ми е ясно. Тя ме принуди. Никога няма да ме остави на мира. Никога няма да ми позволи да успея. Никога няма да понесе, че сме заедно. Не и докато е жива. Тя или аз…

Джереми усети как по гърба му полазват тръпки на ужас.

— Виж, не си разбрала добре…

— Обади ми се скоро за вечерята — каза тя с по-ведър глас.

Джереми чу леко прещракване и сигнала свободно.

Той затвори, после набра номера на Шийла в Ковингтън. Чудеше се дали тя въобще има представа какви чувства храни Катлийн към нея. Катлийн може би беше прекалено разстроена, че са я уволнили. При все това, омразата й към Шийла, несвързаните й обяснения за това, изглеждаха съвсем откачени. Още по-ненормална беше самозаблудата й, че той е влюбен в нея.

Попадна на Дейвид, който го осведоми, че Шийла не се е върнала от обяд.

— Кажи й, че трябва да говоря с нея колкото се може по-скоро.

Мисис Аткинс влезе суетейки се откъм гаража:

— Донесох ви разни лакомства, мистър Уелш. Ще направя шоколадов пудинг за вечеря днес. Любимият ви.

— Чудесно, мисис Аткинс. Аз излизам за малко да свърша някои неща.

Чак като изкара червеното си мазерати от алеята и пое по улицата, Джереми осъзна колко е изтощен от последните дни в Ню Йорк и от това, че беше в неизвестност по отношение на бъдещето. Излезе на Пийчтри роуд и внезапно реши да отиде в търговския център на Ленокс скуеър да си купи нови ризи. Имаше нужда да направи нещо лекомислено, каквото бе ходенето по магазините.

Вятърът духаше право в загорялото му лице и той се почувства някак освободен. По това време нямаше голямо движение. Вдъхна дълбоко няколко пъти, за да проясни съзнанието си и изведнъж чу сирената на полицейска кола. Отби встрани, за да й направи път, но колата не отмина. Погледна в огледалото за обратно виждане и видя, че полицаят му прави знак да се приближи.

О, по дяволите, помисли си той. Не беше внимавал за скоростта. Изгаси колата и извади шофьорската книжка от портфейла си. Бръкна в жабката да вземе талона, но полицаят му извика да не мърда.

— Какво правите? — кресна той от няколко крачки.

Джереми го погледна стреснато:

— Вадех талона си.

— Аз ще го взема. Вие стойте неподвижен — нареди полицаят.

— Извинете ме, сержант, но какъв е проблемът?

— Карахте с шейсет и пет при забранено над петдесет.

— Съжалявам, сержант.

Знаеше, че няма смисъл да спори. Надяваше се да свършат бързо.

Обедът с Ланг Ковингтън съвсем я обезкуражи. Шийла харесваше луксозната делова атмосфера на Сити грил. В крайна сметка, обаче, беше получила само един скъп обяд, не и пълномощия.

Ланг Ковингтън се интересуваше от идеите на ВИП, но когато го помоли да им съдейства пред Пинкни, той отговори уклончиво.

— Не бързайте, Шийла — посъветва я той. — Точно сега стават разни неща. Пинкни е твърде зает, както и всички висши ръководители. Не съм доволен от това положение на нещата, но с времето всичко ще се изясни. Просто трябва да изчакате и да се въоръжите с търпение.

Това бяха правили досега с Дейвид и тя щеше да продължи да го чака. В края на краищата, имаха договор и им плащаха. Но основното не беше да получат парите си. Шийла и цялата им група бяха дали всичко от себе си като професионалисти в програмата, която бяха направили за Ковингтън. Наивно бе си представяла как тя ще се превърне в модел за всички корпорации в Америка.

Ако Ковингтън се разпродава, а имаше всички признаци, че точно това ще стане, планът на ВИП за Ковингтън лесно можеше да се превърне в скъпоструваща жертва в битката за гигантската корпорация.

Сметките на ВИП щяха да бъдат платени, но репутацията им нямаше да скочи, както Шийла се бе надявала. Фирмата й, която се бе специализирала в подобряване на имиджа, щеше да изгуби цялото това време, без да направи кой знае какво за собствения имидж.

Тя излезе с колата си на Пийчтри роуд и реши да се отбие в търговския център на Ленокс скуеър преди да се върне на работа. Беше обещала на Джеси да й купи нови джинси. Дъщеря й се беше източила през това лято и всичките дрехи й бяха умалели.

Видя светлините на полицейския автомобил пред себе си, погледна машинално километража си и намали. До шосето беше спряна хубава червена кола, спортен модел, точно каквато би привлякла погледа на полицаите. Тя разпозна мазератито на Джереми Уелш. Той стоеше в колата и изглеждаше ядосан.

Тя намали и спря пред него. Нямаше търпение да разбере как е Едгар Шулц. Пресата бе разтръбила, че е получил инфаркт.

— Шийла! — извика той. — Опитвах се да се свържа с теб.

— Съжалявам, мис — каза полицаят, — но не можете да спирате тук. Трябва да се преместите.

— Надолу по улицата вдясно има търговски център — каза й Джереми. — Можем да се срещнем на паркинга.

Шийла тръгна напред, а Джереми дойде след малко. Изглеждаше уморен и разстроен, че са го глобили.

— Съставиха ми акт за превишена скорост — каза, докато слизаше от колата. — Сякаш си нямам достатъчно проблеми в момента.

— Съжалявам. Като изключим това, как я караш?

— Нещата изглеждат по-добре от миналата седмица. Искаш ли фунийка сладолед?

Седнаха на една претъпкана маса в сладоледения салон на търговския център, където бе пълно с деца.

— Шийла, трябва да те питам нещо за Катлийн Симънс — поде той, като й донесе замразено кайсиево кисело мляко.

— Катлийн? Защо?

— Как да ти кажа — седна и набързо разправи за срещата си с Катлийн и как тя е загубила работата си.

— Отначало си мислех, че трябва да се обадя тук-там и да й уредя няколко интервюта. Но тази жена е луда. Ти защо я уволни?

— По куп причини, повечето лични. Някога бяхме приятелки, а сега тя не може да ме понася. Но що се отнася до професионалните й качества, добра е в работата си, когато успее да се концентрира? Съжалявам, че пак са я уволнили. Горката. Реши да се премести да живее в Атланта, но май не й провървя много.

Джереми кимна:

— Не искам да те плаша, Шийла, но Катлийн изперква, когато говори за теб. Беше разстроена, че са я уволнили, но обвинява теб за това. Освен това изглежда мисли, че между нас има нещо. За бога, не мога да я препоръчам за работа…

— Катлийн има нужда от личен живот. Тогава няма да се занимава повече с мен или с теб. Би било добре да отиде на психоаналитик, но когато й го предложих, се развилня. — Шийла загреба лъжичка от замразеното кисело мляко. — Знаеш ли, тя доста пиеше с бившия си приятел и взимаше кокаин. Откакто той я заряза, просто не е на себе си. Сякаш характерът й се е обърнал на сто и осемдесет градуса.

Погледна часовника на стената.

— Става късно. С Дейвид имаме още работа.

Джереми я изпрати до колата й:

— Внимавай, само това ще ти кажа. Имам лошо предчувствие относно Катлийн.

— Щом не се налага да се разправям лично с нея, не ми пука какво говори за мен. Тя наистина е неуравновесена, но какво би могла да направи, всъщност? Може би трябва да й уредиш някое и друго интервю. Така ще има какво да прави, а това е най-добре за нея.

— Твърде великодушна си, Шийла. Катлийн е много по-луда, отколкото си мислиш. Опасна е — въздъхна Джереми. — Не знаеш какво би могла да направи.

— Защо не се ожениш за нея, Джереми — пошегува се Шийла, докато изкарваше колата от паркинга. — Така наистина ще има какво да прави.

— Никак не е смешно, Шийла. Така че внимавай. Опасна е.

Шийла махна за довиждане и излезе от търговския център. Беше трогната от загрижеността на Джереми, но той преувеличаваше. Въпреки че бяха скарани, тя познаваше Катлийн от години. Луда? Да. Опасна? Едва ли.

Погледна часовника си. Джинсите на Джеси ще трябва да почакат, помисли тя. Дейвид заминаваше за Лос Анджелис, така че имаха да прегледат много неща.

Глава двадесета

— Какво има, Шийла? — Йейл сложи ръка на коляното й. — Не ти ли хареса предаването?

— Страшно ми хареса. Наистина внушаваш значими неща.

— Да, да…

— Говоря сериозно. Освен това изглеждаш много сладък.

Бяха в апартамента му в Риц-Карлтън Бъкхед и беше вторник вечер, когато вървеше Дан Грийн. Шийла бе посрещнала Йейл на летището по-рано същата вечер и той бе доста уморен. Беше предложила да гледат серията, макар да беше повторение, и да поръчат вечеря в стаята, за да може той да си почине. Никога не беше проблем да накараш Йейл да гледа някоя от програмите си, дори да беше повторение.

Но в действителност Йейл искаше да говори за бъдещето им, а тя се опитваше да отложи разговора. Затова докато ядяха пъстърва на скара и салата, тя продължи да коментира тазвечерната смела акция на природозащитника.

— Нещо си замислена — промълви Йейл, докато вървяха последните надписи. Той бутна количката с вечерята в коридора. — Тази вечер изглеждаш угрижена. Искаш ли да се поразходим или нещо такова?

— Не. Да поседнем на терасата. Има приятен ветрец.

— Искаш ли още вино?

— Може.

Той донесе виното и двамата стояха известно време, загледани в светлините на града отдолу, без да говорят. Той обви ръка около талията й, а тя облегна глава на рамото му. Всичко между тях бе толкова прекрасно, когато двамата бяха сами, както сега. Искаше й се този миг да продължи вечно.

— Снимките ми тук завършват след няколко дни — каза той. — Ти кога ще се връщаш у дома? Знаеш ли вече?

— Не съм сигурна. Нещата в Ковингтън се объркаха, но все още ни плащат.

— Не може ли приятелят ти Дейвид да остане и да удържа крепостта?

— Не. Той тръгна днес за Лос Анджелис, за да държи крепостта там. Бих отишла аз, но Джеси толкова се забавлява тук. За нея беше много хубаво, че прекара известно време тук и се сближи с баба си и дядо си, с братовчедите си.

— Тази вечер изглеждаш толкова потисната, Шийла. Искаш ли да поговорим за нас двамата?

— Не — въздъхна тя. — Само че трябва. Йейл, аз наистина те обичам.

— Не ми харесва тона ти. Нещо се е случило.

— Не, нищо не се е случило, освен че цял уикенд мислех за нас двамата и как ще се оженим. — Тя се отдръпна на известно разстояние от него. Той я чакаше да продължи. — Трудно ми е да ти кажа това. Не можеш да си представиш колко ми е трудно.

Той наля малко вино в чашата си:

— Струва ми се, че ще имам нужда от това. Не искаш да се омъжиш за мен, нали, Шийла?

— Иска ми се да се омъжа за теб…

— Но няма да го направиш. Защо? — Йейл се приближи, взе я в прегръдките си и я притисна до себе си. — Преживяваме нещо прекрасно. Толкова щастлив се чувствах през последните седмици. Мислех, че и ти си щастлива.

— Щастлива бях. Щастлива съм. Но има две неща. Първото е онова, което ти казах миналата седмица, след като те видях да флиртуваш с Уийзи. Познавам се. Не бих могла да живея така цял живот, с теб, какъвто си сега. Не те карам да се променяш. Не мисля, че би могъл да се промениш, нито пък че искаш.

— Ей, слушай. Ходя на психоаналитик и работя върху това. Струва ми се, че съм готов да прекарам живота си само с една жена. С теб.

— Бих искала да ти повярвам. Но аз те видях с онази стюардеса когато слизаше от самолета. Явно беше, че ти си превърнал днешния й полет в незабравимо преживяване.

— Шийла, това не означава нищо. По дяволите, ти започваш да ревнуваш от най-малкото нещо.

— Знам. Точно това се опитвам да ти обясня. За теб може да е нищо, но когато те видя с друга жена, нещо ми става. Може би ревността ми е необоснована, но това е свързано и със самоуважението ми. Въпреки че разбирам непреодолимото ти желание да съблазняваш други жени…

— Хайде стига — прекъсна я той ядосано. — Само си говорех с онази стюардеса! Не я съблазнявах. Не сме се чукали в тоалетната, докато прелитаме над Литъл Рок, ако това си мислиш.

— О, Йейл! Не става дума за стюардесата. Нито за Уийзи. Става дума за жените. Те не могат да ти устояват… нито ти на тях. Ти си най-привлекателният мъж, когото познавам. Жените няма да престанат да те свалят, ако се ожениш. А, страхувам се, ти по рождение не можеш да казваш не или поне твърдо не. Не би понесъл да прекараш живота си с мен, ако аз вечно те гледам подозрително и се чудя кого си забърсал. Аз самата не бих могла да го понеса — завърши тъжно Шийла. — Този път искам да знаеш, че те напускам не с негодувание, а с болка. Повярвай ми, наистина ме боли. Но не бих могла да запазя уважение към себе си, нито към теб, ако останем заедно. Точно това би провалило връзката ни в края на краищата. Не ревността.

— Моля те, Шийла, не ме напускай отново — пророни той. — Имам нужда от теб. Ти си моят пристан. Вие с Джеси сте моето семейство. Моля те, не си отивай…

Шийла пое дъх и усети как коленете й се разтреперват неудържимо. Тя се хвана за парапета на балкона, за да не се свлече на земята. Онова, което току-що бе казала на Йейл, бе едно от най-мъчителните неща, които бе изричала през живота си.

Следващото щеше да бъде още по-трудно.

— Трябва да ти кажа още нещо — започна тя. — Опитвах се веднъж, но не ми достигна смелост.

— Какво? — попита той унило. — Има някой друг ли?

— Да, но не каквото си мислиш. — Тя отпи още една глътка вино, но гърлото й бе все така пресъхнало. — Става дума за Джеси.

— Какво за Джеси?

— Не знам как да ти го кажа, освен да ти съобщя направо. Тя е твоя дъщеря. Наистина е твоя дъщеря.

Йейл я загледа с изумен, невярващ поглед.

— Не разбирам. Не може да бъде.

— Тя е родена на втори юни. Ние се разделихме в началото на октомври предишната есен. Почти веднага след като се разделихме, разбрах, че съм бременна.

Изумлението по лицето му се смени от гняв:

— И никога не си ми казала? Изобщо не си ми се обадила? Ако Джеси е моя дъщеря…

— Повярвай ми, така е. Не съм спала с никой друг докато бяхме заедно.

— Чудесно! Значи имам дъщеря, която не знае, че съм й баща. Дъщеря, която видях едва това лято и то само защото случайно се озовах в Атланта и ти, също случайно, се оказа тук. Защо, Шийла? Защо, по дяволите, не ми каза още тогава?

— Защото тогава те мразех. Дявол да го вземе, Йейл. Въобще ли не помниш? Чувствах се уязвена. И знаех, че ако заживеем отново заедно, ти сигурно пак ще ме нараниш.

По лицето на Йейл бяха изписани страдание и объркване, каквито напираха и в нейното сърце.

— Но дори и да не живеехме заедно, поне можех да ти помагам. Да я виждам как расте.

— Все още можеш да я виждаш как расте. Не е станало твърде късно. Най-сетне ти признах истината. Сега мога да я кажа и на нея, ако все още искаш да я виждаш.

— Разбира се, че искам да я виждам. Не можеш просто да ми я размахаш под носа и да си я прибереш. Искам някакъв род попечителство, така че да мога да я виждам, независимо какви са отношенията ни.

— Между нас вече не може да се случи нищо повече — каза тя. — Не е останало какво да делим, освен да бъдем заедно родители на едно страхотно малко момиченце.

Йейл взе ръката й:

— Това променя всичко, Шийла. Аз мога да бъда верен. Наистина.

— Можеш да опиташ. Може дори да успееш, но това не е в природата ти. След известно време ще започнеш да ме виниш — отвърна убедено тя. — Йейл, дълго премислях всичко. Няма да се получи. Най-добре е да се виждаш с Джеси когато поискаш. Да бъдеш неин баща. А ние с теб да си останем приятели.

— Просто приятели?

— И родители. Това никак не е малко. Това е най-доброто решение за всички ни.

В гърдите му се надигна нов прилив на гняв и лицето му се покри с червенина.

— По дяволите, Шийла, само ти вземаш решенията! Аз изглежда нямам никакво право на глас във всичко това, като се почне отпреди шест години.

— Съжалявам — оправда се тя. — Знам, че трябваше да ти кажа, но тогава бях толкова объркана.

— Е, аз пък съм объркан сега — избухна той. — Толкова съм ти ядосан, че не знам какво да правя.

— Тръгвам си.

Шийла остави внимателно чашата си на балконската маса и влезе в стаята, за да си вземе чантата.

Йейл я последва:

— Не казвай на Джеси за мен! И без друго достатъчно си объркала живота на това момиченце, не я обърквай повече. Остави всичко както си го искала. Тя си има теб. За какво й е баща?

Болката и гневът в гласа му я зашлевиха като плесник и тя потръпна.

— Добре. — Шийла трепереше от вълнение. — Няма да й казвам, щом така искаш.

Зад гърба й настъпи тишина и тя за миг си помисли, че Йейл ще я вземе в прегръдките си и ще й каже, че всичко ще бъде наред. Ако го направеше, Шийла би забравила всичко, което току-що бе казала, и би се омъжила за него още тази вечер. Само че вместо това го чу да затръшва вратата на спалнята си.

Шийла още дълго стоя в празната дневна, заслушана в грохота на затръшващата се врата, който продължи да отеква в съзнанието й дълго след като беше заглъхнал наяве. Намери в чантата си хартиени кърпички и избърса очите си. Извади тъмните очила, които за голямо удоволствие на Джеси винаги слагаше, за да скрие сълзите си при тъжния край дори на най-глупаво сантименталния филм.

Е, краят рядко биваше по-тъжен от този, каза си тя докато отваряше тихо вратата, за да излезе.

Останалата част от вечерта беше гадна, точно както се очакваше. Шийла се прибра нещастна в стаята си и будува на тъмно, чак докато първите лъчи на слънцето проникнаха през листата на огромните кленове до прозореца й. Опита се да напише писмо на Йейл, за да му каже колко нещастна се чувства, но не можеше да намери подходящите думи. Накрая се облече и направи пържени филийки за Джеси. Прочете сутрешния вестник и обсъди новините от Вашингтон с баща си. Тръгна за работа без никакво желание.

Тъй като Дейвид се бе върнал в Лос Анджелис, офисите на ВИП й се сториха съвсем пусти. Тъй като се намираха в края на коридора, край тях дори не минаваха много хора. Всички, които въобще се отбиваха нататък, идваха за нещо, за да говорят по работа или, като в случая с Уийзи, да поклюкарстват. Сега даже Уийзи я нямаше, беше на екскурзия с Клуб Медитеране.

Първо й се обади директорът по маркетинг, за да й каже, че извадката по групи потребители, която бяха направили с Дейвид, е замразена.

— Но защо? — попита тя раздразнено.

— Всичко е тъй да се каже замразено — отговори той унило. — Не е само ВИП, Шийла. Виж, ще ти се обадя веднага щом получа одобрение.

— Добре, благодаря. — Тя си наля чаша кафе, макар че не й се пиеше, и седна на бюрото си, втренчила невиждащ поглед в книжата си.

— Виждам, че работиш здраво.

Шийла се стресна като видя Катлийн Симънс застанала на прага. Изглеждаше като предишната Катлийн, безупречно облечена и с модна нова прическа.

— Здравей — каза Шийла предпазливо. — Какво правиш тук?

— Да, с удоволствие ще вляза, благодаря ти. — Катлийн шумно затръшна вратата след себе си. — Освен ако моментът не е подходящ.

— Всъщност не е. Имам куп работа и трябва…

— О, я стига! — прекъсна я презрително Катлийн. — Всички тук сте удавници. Това място е като морга. Нищо няма да се случи, докато не започне битката за фирмата, така че ние с теб можем да се разберем на спокойствие.

— За какво говориш?

— Говоря за теб, Шийла. Отново си ми мътила водата, нали? Накарала си да ме уволнят от новата ми работа. И се опитваш да ми отмъкнеш гаджето.

— Какво гадже?

— Джереми е мой — каза Катлийн с мек плашещ глас. — Не можеш да ми го отнемеш. Боже мой, Шийла, какво да правя с теб?

— По дяволите, това продължи доста дълго. — Шийла усети, че се разядосва и дори не се опита да го скрие. Последното, което й трябваше в момента, бяха щуротиите на Катлийн. — Каквото и да си мислиш, че съм ти направила, не е вярно. Не съм търчала след Джереми и не съм накарала да те уволнят. Писна ми от всички лъжи, които разправяш по мой адрес. А сега се разкарай оттук и ме остави на мира.

— А така, заприлича на себе си. Разкрий се, Шийла! Това е истинското ти лице, нали? Зад маската се крие истинска кучка.

— Говоря сериозно. Искам да се махнеш оттук или ще извикам охраната и ще накарам да те изведат. — Шийла посегна към телефона. — Какво трябва да направя, за да…

Тя вдигна поглед и видя, че Катлийн е насочила към нея пистолет.

— За бога, Катлийн, какво правиш? Остави това нещо.

— Мисля, че е по-добре ти да оставиш телефона, Шийла, или…

— Какво? Ще ме застреляш?

— А ти как мислиш?

Шийла не вярваше, че Катлийн наистина би могла да дръпне спусъка, но все пак внимателно остави слушалката на мястото й.

— Това е нелепо, Катлийн. Мислех, че сме приятелки.

Катлийн се изсмя горчиво:

— С приятелка като теб за какво ми са врагове, както се казва в старата мъдра поговорка. Приятелките не интригантстват, за да те уволнят. Приятелките не ти отнемат любимия.

— Но защо ще ме убиваш? Наистина ли мислиш, че това ще оправи нещата? Само дето ще отидеш в затвора.

— Аз и сега съм в затвор — сопна се Катлийн. — Ти ме вкара там. Ти си моят тъмничар. Толкова дълго определяш живота ми. Но сега ще избягам от този затвор. Не ти харесва, че не владееш положението, нали? Е, сега го владея аз.

— Не, Катлийн, не го владееш. Ти си превъзбудена. Последните месеци не ти беше леко, но нещата ще се оправят, ще видиш. Имаш нужда от помощ, от някого, с когото да поговориш — започна кротко Шийла. — Защо не се обадя веднага на някого? Някой, който ще те накара да се почувстваш по-добре. — Тя посегна лекичко към телефона, без да сваля поглед от Катлийн. — Познавам един…

— Не! — Катлийн още по-решително насочи оръжието към Шийла, като вече го държеше в двете ръце. Дулото на пистолета се люлееше в ръцете й. — Виждаш ли? Пак започваш, мислиш си, че можеш да направляваш живота на всички. Е, не можеш! Не аз имам нужда от помощ, а ти.

Шийла се отпусна на стола си.

— Може би си права, Катлийн — отрони тихо тя. — Може би си права.

— Какво? — Катлийн я погледна подозрително.

— Съгласна съм с теб — отвърна простичко Шийла. — Ужасно обърках живота си. Съжалявам, задето мислиш, че проблемите ти са по моя вина. Но може и да са. Кой знае?

— Не говори така! Не се опитвай да ме умилостивиш.

— Не се опитвам. Виж, не съм се опитвала да направлявам живота ти. Не мога да уредя и моя собствен. Моля те, Катлийн, махни пистолета и да поговорим. Бяхме толкова добри приятелки.

— Малко е късничко за това — сряза я остро Катлийн. — Ти ме спъваше на всяка крачка. Започнахме ВИП заедно, а ти ме изхвърли. Срещнах Джереми, но когато видя, че се влюбва в мен, не можа да го понесеш. Опита се да ми го отнемеш. Светът става все по-тесен, Шийла. Накъдето и да се обърна, се сблъсквам с теб. — Тя дръпна предпазителя. — Вече няма място и за двете ни, Шийла. Аз или ти.

— Катлийн, моля те… — Шийла усети, че гърлото й е пресъхнало и тръпки на ужас полазват по черепа й. Мислеше си единствено за Джеси, какво ще стане с нея сега?

Въпреки уплахата си, тя се опита да прецени разстоянието между себе си и Катлийн. Пистолетът подскачаше в ръцете на Катлийн като хвърчило при буря. Дали би могла да го грабне преди тя да успее да стреля?

Очите на Катлийн бяха широко отворени и блестяха:

— Аз или ти — продължаваше да повтаря като заклинание. — Аз или ти… аз или ти…

Шийла напрегна мускули под бюрото. Ако трябваше да умира, нямаше да се даде лесно. Приготви се да скочи.

Разнесе се оглушителен изстрел. Шийла, която се бе изправила наполовина, се тръшна обратно на стола. Чак след няколко мига осъзна, че все още е жива и не е улучена.

Катлийн бе обърнала пистолета към себе си.

Около нея се носеше мирисът на риванол и глъчката на отделението на Бърза помощ, но Шийла почти не ги забелязваше. Тя седеше в чакалнята, все още като потънала в мъгла от преживения шок. Едно момиче с превръзка на коляното я наблюдаваше с любопитство, докато майката не му каза да престане да зяпа така.

Шийла бе свалила коприненото шалче от врата си и го бе увила около главата на Катлийн, която бе държала в скута си, докато дойде линейката. Цялата беше в кръв, Шийла никога в живота си не беше виждала толкова кръв. Беше се пропила в полата и сакото на деловия й костюм и сега по тях имаше засъхнали тъмнокафяви петна. Никога няма да се изличи, улови се да мисли тя и осъзна, че няма предвид само костюма.

По коридора се зададе млад лекар с чорлава руса коса и смешни мустаци и спря пред нея:

— Мис Локууд?

— Да? — отвърна тя шепнешком.

— Приятелката ви ще се оправи. Куршумът е одрал черепа, но не е проникнал в него. Няма дълбоки увреждания. Разбира се, тя ще трябва да остане тук, под наблюдение, след като се касае до опит за самоубийство. Ще ни трябва малко повече време.

Жегата на Атланта я лъхна още на паркинга, веднага щом излезе от болницата, където имаше климатик. Прибра се по черния път, като караше в унес по непознати улички.

Ще ни трябва малко повече време.

Ще трябва да се обади на Джереми и да му каже какво се е случило, че предупрежденията му за Катлийн са се оказали верни. Но, някак си докато Катлийн лежеше на болничното легло с рана в главата, Шийла се чувстваше неудобно дори да се обади на Джереми. Съзнаваше, че това е безсмислено.

Ще ни трябва малко повече време.

Да, Катлийн ще се оправи. Но ако я нямаше Джеси, помисли си Шийла, какво значение би имало дори Катлийн да я беше убила? Дори да беше мъртва. Напоследък бе объркала живота на сума хора.

Алеята пред къщата на семейство Локууд беше пълна с непознати коли и Шийла си спомни, че днес беше ред на Грейс да бъде домакиня на групата по бридж. Паркира на улицата и извади ключа, но не слезе от колата.

Държеше здраво волана. Искаше й се да заплаче, да изкрещи, дори да се върне обратно на онази планета, от която като дете си мислеше, че е дошла.

Беше направо смешно. Когато ВИП правеха рекламното си представяне в Ковингтън, тя си бе мислила, че ще й бъде трудно да живее в Атланта. Но всичко, случило се тук, нямаше нищо общо с Атланта, осъзна тя. Всичко бе свързано с нея самата.

— Смяташ ли да слезеш от колата?

Тя вдигна поглед, изненадана. Беше Йейл.

Като видя засъхналата кръв по костюма й, по лицето му се изписа изумление.

— О, Боже, добре ли си?

— Катлийн се опита да…

— Да, знам. — Той отвори вратата на колата и й помогна да излезе. — Чух за това на снимачната площадка и веднага дойдох тук. Как е тя?

— Объркана е, но ще се съвземе. О, Йейл, аз…

— Не казвай нищо, Шийла. Просто ме изслушай. Мислих над това, което ми каза снощи и ти си права. Ако се оженим, ще ме направиш щастлив, но аз в края на краищата ще те направя нещастна. Затова промених решението си. Реших да се съглася с план Б. С други думи, казваме на Джеси и аз поне съм неин баща.

— А ние двамата си оставаме приятели?

— Приятели. Добри приятели. Интимни приятели понякога, но само ако искаш, разбира се. — Той й се усмихна с прочутата усмивка на Йейл Холандър. — А сега свали тези тъмни очила и дай да те целуна.

Шийла направи каквото й каза. И без друго сълзите се стичаха по страните й. Очилата не скриваха нищо.

Глава двадесет и първа

— Не е зле да се подготвиш, Джереми. Ще стане наистина напечено — каза му Едгар Шулц по телефона. — Защото сме готови. Адвокатите и финансистите приключиха с предварителните разчети. Споразуменията за комисионите, таксите и финансирането са подготвени. Започваме. Ще направим предварителна оферта още утре сутринта.

— Аз съм готов. Това е страхотна новина, Ед! — През последните няколко дни на бездействие и очакване направо се беше побъркал от скука. — Ти как си?

— Чувствам се като тигър в клетка — отвърна магнатът. — Но утре ще ме изписват оттук.

— Чудесно. Знам, че ще се радваш да се прибереш вкъщи.

— Пфу! Само ще сменя клетката. Иска ми се да ме пускаха до Атланта, но ще се наложи да следя тази сделка по телефона. Ще трябва да играеш със Сам и Крейг.

— Е, ще стискаме палци за успеха.

— Точно така. Виж, искам да ти благодаря още веднъж. Ако ти не беше се втурнал в апартамента, сега нямаше да съм тук. Длъжник съм ти.

— Ако получим Ковингтън, считай, че си се издължил.

— Само още нещо, Джери. Сключвал съм много сделки, а на теб ти е за пръв път. Трябва да си подготвен за всичко, защото всичко е възможно и вероятно да се случи.

И така, битката за Ковингтън започна официално. Братята Шулц, след ревизия на сметките си, направиха оферта да купят фирмата по шестдесет и осем долара на акция. Преди управителният съвет да успее да се опомни, благородният рицар Р. Ч. Даймънд се метна на белия си кон и направи контрапредложение за седемдесет и два долара на акция. След това неизвестно откъде се появи сър Виктор с група английски партньори и предложи седемдесет и пет.

От този момент нататък Ковингтън вече не беше същият.

Шийла наблюдаваше отстрани и отдалеко как рояци банкери, адвокати и счетоводители се стичат в Атланта и се събират по лагери на горните етажи на Ковингтън. Членовете на управителния съвет бяха отзовани от яхтите си и игрищата за голф, от семейни почивки или от кабинети и други заседателни зали, за да научат на място за кризата и да обмислят подходяща стратегия. Както си му е редът, между заинтересованите страни и управата се занизаха преговори. Всеки екип задаваше въпроси, отговаряше на други и изчакваше да види какво ще стане.

Специалният комитет от петима членове на управителния съвет, начело с Ланг Ковингтън, се опитваше да не затъне в блатото от подробности. Адвокатите на комитета ги посъветваха, след като има толкова много желаещи, да организират търг. Участниците в търга се споразумяха за правилата, все стандартни за подобна процедура. Определиха и датата на търга, петък, двадесет и девети август, т.е. след осем дни. До пет часа на този ден всички страни трябваше да предадат най-високата си оферта, както и подробни финансови разчети, икономически стратегии и предложения за преструктуриране.

По ирония на съдбата, петък, двадесет и девети август тази година, беше последният ден преди Празника на труда[1]. Много от служителите на Ковингтън се чудеха как ще празнуват, след като съществуваше реална възможност като дойдат на работа на следващия ден да получат заповед за уволнение.

— Това заприлича на гадна игра на покер — каза сър Виктор на жена си, която го беше придружила до Атланта, за да наблюдава отблизо развоя на събитията. — Само дето в случая никой не блъфира.

Служителите на Ковингтън наеха адвокати, за да разберат дали има възможност те да изкупят предприятието, като се възползват от притежаваните от тях по статут акции. Казаха им, че са се съюзили твърде късно, за да бъдат сериозни претенденти в търга.

През следващите дни коридорите по директорските етажи на Ковингтън бяха пълни със смълчани, делови хора, които щяха да спечелят доста пари, който и да спечели търга. Коридорите по останалите етажи бяха пълни с притихнали и изнервени хора, много от които можеха да загубят работата си, независимо кой щеше да спечели търга.

Няколко застрахователни компании заведоха дела срещу фирмата, тъй като докато цената на акциите растеше, цената на застрахователните полици на Ковингтън, които те държаха, намаляваше.

Междувременно заинтересовани наблюдатели и акционери се питаха кой се разпорежда с фирмата, докато става всичко това.

Шийла остана в Атланта, тъй като Ковингтън все още им плащаха, но прекарваше доста време с Джеси и семейството на сестра си. Брус, като личен правен съветник на Джереми, бе денонощно зает в Ковингтън, поръчваше си пица и китайска храна и караше без сън.

— Наистина е срамота — каза Ели на Шийла един следобед, след като бяха изиграли вече три сета, — че добра стара фирма като Ковингтън е толкова беззащитна срещу подобни лешояди.

— Тъжно е — съгласи се Шийла.

Ели прибра тенисракетата си в калъфа:

— Кой мислиш, че ще спечели?

— Никой не знае със сигурност. Говори се, че всички участници в търга са решени да се борят докрай. Управителният съвет и акционерите вероятно просто изчакват с калкулатори в ръка и пресмятат печалбите си. Всеки ден, с всяко ново предложение те стават по-богати.

— Ние с Брус имаме акции в Ковингтън, които купихме преди години. Смятам да построя тенискорт с печалбите.

— О, как богатите стават все по-богати — въздъхна на шега Шийла. — Познаваш ли онзи компютърен специалист, който работи за нас, Ник? Още когато кандидатствахме за тази работа, той ни каза да си купим акции от Ковингтън. Предсказа, че ще стане така, но аз му казах, че преувеличава. Божичко, ще ми се да го бях послушала.

— А бедните стават все по-бедни — допълни шеговито Ели. — Можеше да си купиш акции още когато Джереми се беше напил и ти беше казал какво ще става.

— Това нямаше да е етично.

— Горкичката! Шийла, живееш в идеален и измислен свят.

— Може да е измислен, но съвсем не е идеален — отвърна Шийла. — Все пак, с Том отново си говорим. Дейвид му се обадил и му разказал за Катлийн. Беше много разстроен и веднага ми се обади. Помирихме се, така да се каже.

— Така да се каже? Какво ще рече това?

— Извини ми се, че е повярвал на Катлийн, а не на мен, а аз му простих — отвърна Шийла. — Казах му, че можем да се виждаме, когато се прибера вкъщи, но да не очаква нищо постоянно. Наистина харесвам Том, но, струва ми се, че не съм създадена за брак.

— О, Шийла, кога ще престанеш да се опълчваш срещу обществото и ще се примириш с порядките в него? Бракът не е лошо нещо. Ние с Брус сме много щастливи.

Шийла се усмихна на сестра си и преглътна:

— Хайде да вървим да вземем децата от басейна. Тенисът ме поизмори.

— Разбирам, че искаш да смениш темата, Шийла. Но някой ден ще се задомиш и ще бъдеш щастлива, като мен.

В неделя Джереми си даде почивка. И без това не можеше да направи нищо повече, всичко беше в ръцете на други хора. Той игра голф с някои от служителите на Ковингтън, които бяха свързали бъдещето си с него. После спонтанно се обади на Шийла и я покани на вечеря. Като я взе, предложи да отидат до един ресторант извън града, за който му беше говорил Брус.

— През последната седмица почти не съм излизал навън и прекарах твърде, ама твърде много време с банкери и адвокати — отбеляза Джереми като поемаха извън града по шосе 75 Юг.

— Чудя се какво ли ще стане? — каза Шийла и бързо добави. — Знам, че не бива да говориш за това.

— Да управлявам Ковингтън както би трябвало да бъде управляван, означава толкова много за мен. Но има моменти, когато въобще не ми пука какво ще става по-нататък. Толкова ми писнаха тези безкрайни преговори и заплахи. Онзи ден случайно срещнах Рандолф и си помислих, че ще ме заплюе в лицето. — Той въздъхна, припомняйки си някогашните времена, много отдавна, когато Рандолф му беше наставник и двамата работеха като един екип. — Знам само, че ще бъде трудна надпревара до самия край.

— Все още не разбирам защо става това…

— Защо става кое?

— Защо една фирма си работи, произвежда продукти и печели и изведнъж всички решават, че искат да я купят — отвърна Шийла. — Защо? И защо точно сега?

— Хората се захващат с това по различни причини. Основното е, че, както се казва в клишето, корпорациите са като хубавите жени, трябва да бъдат съблазнени и накрая да стават нечии.

— На мен ми прилича повече на групово изнасилване, отколкото на съблазняване — избухна Шийла. — А и какво значи да искаш да притежаваш една жена? Къде си живял през последните десетилетия?

— Не става дума за мен, Шийла — оправда се Джереми. — Опитвах се да ти обясня всеобщото отношение.

— О?

Продължиха пътя си мълчаливо, заслушани в компактдиска на Беси Смит. На около двадесет минути извън града Джереми излезе с червеното си мазерати от магистралата и зави по тесен селски път с две ленти. Пътят криволичеше през полето, край оградено пасище, където две млади жребчета тичаха заедно с колата няколкостотин метра, преди да се откажат от надбягването.

Ресторантът беше хан от деветнадесети век, двуетажна тухлена сграда с широка веранда с бели колони отпред и голям вътрешен двор, който гледаше към два акра тучна зелена поляна зад къщата.

Избраха си маса отвън в двора и поръчаха питиета.

— Не се сърдиш нали? За онова, което казах?

— Реших да не го вземам под внимание — усмихна се Шийла. — И да се преструвам, че не си гаден женомразец. Особено след като ме доведе чак до това красиво местенце за вечеря.

— Значи все пак можеш да бъдеш купена?

— Не, но мога да бъда нахранена. Да видим менюто. Страшно съм гладна.

— Има нещо, за което искам да поговорим — поде Джереми, след като поръчаха. — Впечатлен съм от всичко, което ВИП направиха в Ковингтън. Ако се върна там като изпълнителен директор, искам да дойдеш да работиш за мен.

— Аз вече работя за Ковингтън, забрави ли?

— Не, не ВИП. Ти, Шийла. Продай ВИП и ела при нас като ръководител. Оплакваше се, че в Ковингтън няма много жени директори. Предлагам ти възможност, каквато се появява веднъж в живота.

— Ценя предложението ти, но…

— Не ми отговаряй веднага. Помисли си.

Тя поклати глава:

— Няма нужда да си мисля, Джереми. Аз съм щастлива там, където съм и харесвам онова, което правя. Знам, че ще ми плащаш много повече, отколкото вероятно някога ще печеля с ВИП, но на мен ми харесва сама да съм си господар.

— Затова ли никога не си се омъжила?

— Предполагам, че има нещо такова — усмихна се Шийла.

— Ти си много интересна жена, Шийла. Никога не съм срещал друга като теб. Ще ми липсваш, като се върнеш в Лос Анджелис. Знай, че ако промениш решението си…

— Благодаря ти, ще го имам предвид.

Като се върнаха в Атланта след вечерята, Джереми се отби у Шийла на чаша кафе. Побъбри с нея и родителите й в кухнята и отклони неизбежните въпроси на Бил Локууд относно съдбата на Ковингтън.

— Късно е — каза накрая той. — А трябва да се наспя добре. Вероятно ще ми е за последно до другия уикенд.

Шийла го изпрати до мазератито:

— Благодаря за вечерята и за предложението за работа. Наистина ти желая късмет за сделката с Ковингтън! Надявам се да получиш каквото искаш.

— Аз също. Въпреки че след тази вечер знам, че няма да получа всичко, което искам. — Той я целуна по бузата. — Сигурна ли си, че няма да размислиш?

— Ей, та ти още дори не си получил поста. Какво ще правиш, ако не спечелите?

— Ще спечеля доста пари от акциите си в Ковингтън, а и говорих с някои евентуални работодатели. Каквото и да стане, няма да пропадна.

— Сигурна съм, че няма. Освен това, винаги можеш да дойдеш да работиш за мен — пошегува се тя.

Джереми се засмя:

— И да те оставя да ме командваш? Никога.

— Много ти благодаря.

— Не се разделяме, Шийла — каза сериозно той. — Ние двамата едва сега започваме както трябва.

— Лека нощ, Джереми. — Тя го побутна към колата. — На път си да станеш нежелан гост.

— Решила си винаги да се измъкваш, а?

— А ти таки’а ги аресваш, нали?

Той кимна замислено:

— Пожелай ми успех.

От понеделник до крайния срок в петък цареше истински хаос. Всеки се опитваше да спечели предимство пред всички останали. Счетоводителите преглеждаха сметки до прималяване. Всички лагери бяха заети да изчисляват колко всъщност струва фирмата, коя цена е твърде висока и коя — твърде ниска, както и разработването на плана за финансиране. Така дните преминаваха в нощи и отново в дни. От време на време хората тичаха до дома или до хотелската си стая да вземат душ и да се преоблекат, но общо взето не мърдаха от Ковингтън и всяка от участващите в търга групи избягваше да се среща с останалите, както и с журналистите, които висяха около сградата с надежда да уловят трошици информация за съдбата на фирмата в бъдеще.

Ланг Ковингтън и специалният комитет със страх очакваха крайния срок. Какво щеше да стане, ако две групи предложат еднаква цена? Ами ако това изпитание се проточи още седмица или седмици? Ланг копнееше да се върне в Колорадо при своите дървета. Противно му беше да гледа какво става със семейната им фирма, макар преди да си бе мислил, че мрази самата фирма. Каквото и да става, когато това свърши, той ще се махне завинаги оттук. Ковингтън интернешънъл вече никога няма да бъде собственост на семейство Ковингтън, ще бъде собственост на чужди хора. Да, той ще бъде дори по-богат отпреди. Но в действителност той и така беше достатъчно богат.

Р. Ч. Даймънд седеше в апартамента си в хотела, пушеше тънка пура и се наливаше с чисто уиски. Той, Рик, Пинкни, Фиг, банкерите, счетоводителите и адвокатите бяха решили каква ще е крайната им цена. Беше по-висока, отколкото някога бе мислил да стигне, деветдесет и два долара на акция, но той и хората му бяха измислили как да го направят. Щеше да има куп дългове, разбира се, но Р. Ч. знаеше, че е умел като опитен хирург, що се отнася до разрязването на корпорации. Знаеше точно кои предприятия ще окастри и точно как ще преструктурира Ковингтън преди отново да го обобществи и да го продаде с огромни печалби.

— Уверен съм, Рик — каза той на двадесет и девети август, петък, при наближаването на крайния срок, пет часа. — Ще имаш възможност да видиш как действам. Всичките ми планове ще се развият по часовник. Виждаш ли, важното е да постигнеш нещо. Не можеш да проявяваш чувства. Трябва да те е грижа, разбира се, но онези, които работят в тези корпорации, са твърде близко, за да виждат какво наистина става. Вземи Пинкни, например. Това е човек, който се е издигнал до по-висок пост, отколкото способностите му позволяват да заема. Няма и най-малка представа как да управлява фирма като Ковингтън.

— Татко — напомни му Рик, — Рандолф ще бъде твой изпълнителен директор. Подписал си петгодишен договор с него.

— Зарежи го — Р. Ч. махна с ръка. — След месец няма да е вече тук.

— Не можеш да направиш това — възрази Рик. — Рандолф ти е съдружник в това начинание. Управителният съвет иска него. Той ще докара повечето от ръководството. Рандолф ти трябва.

Р. Ч. се загледа право в Рик и се зачуди как този жалък и некадърен млад мъж може да е наистина негов син.

— Трябва да разбереш нещо отсега и никога да не го забравяш. На мен не ми трябва никой.

Рик го погледна стреснато и като видя обидата в погледа му, Р. Ч. си помисли, че момчето може да заплаче. По дяволите! Той изведнъж осъзна, че синът му никога нямаше да тръгне по неговия път, не му стигаше смелост за това. Можеше да го научи на всичко, което знае, но волята трябва да я имаш по рождение, решимостта и жаждата да побеждаваш.

Не, Рик ги нямаше. Парадоксалното беше, че единственият, който би могъл да управлява Ковингтън, освен него самият, беше свързан с една от групите, които наддаваха срещу него — Джереми Уелш.

— А сега, Ед — каза Сам Шулц на брат си по телефона от заседателната зала в пет без една минута в петък. — Искам да се опиташ да запазиш спокойствие.

— Линдзи вече е наела проклета медицинска сестра за уикенда — осведоми го Ед. — Страхува се, че каквото и да стане, ще получа втори удар. Но тя не разбира, че аз живея за това. Никоя сделка не може да ме убие. Само липсата на сделки би ме повалила някой ден.

— Чувам те, братко — намеси се Крейг. — Слушай, ние сме в страхотна форма. Проверили сме сметките милион пъти. Знаем колко струва Ковингтън и няма да платим и долар повече, дори ако и друг предложи същата цена. Знам, че искаш да биеш Даймънд, но не забравяй, че се споразумяхме за това.

— Знам. Съгласен съм с вас. Но защо да спорим? Ние ще бием Даймънд. — Ед явно беше превъзбуден. — И какви са слуховете? Мислите ли, че групата на сър Виктор има шансове?

— Ъъ. Ще бъде между нас и Даймънд — увери го Сам. — Сега е точно пет. Ще ти се обадя веднага щом научим нещо.

Сър Виктор седеше в напрегнато очакване заедно с партньорите си и международните си кредитори и от време на време поглеждаше към часовника на стената на кабинета. Срещу него бе седнала Керълайн, която от време на време се пресягаше и стискаше съзаклятнически ръката му. Тя така се беше заинтригувала от механизма на сделката, че бе настояла да бъде тук с него, когато обявят победителя.

— Скъпи — каза тя усмихната, — погледни на нещата от тази страна. Каквото и да стане, ние ще спечелим.

— Не, скъпа моя! Ще спечелим само ако сме предложили най-високата цена. Почти съм уверен, че е така. Другите нямат представа на колко възлиза международната ни дейност. Нямат достъп до нашите счетоводни книги. Честно казано, ние сме по-силни.

— О, Виктор, толкова се гордея с теб и толкова те обичам. Каквото и да се случи — повтори тя.

В пет часа Ланг Ковингтън и специалният комитет, заедно със своите финансови и правни съветници, влязоха в заседателната зала. Предложенията им бяха предадени и разтворени пред тях. Групата беше изтощена, но готова за края.

— Както казват при връчване на филмовите награди — Ланг се опита да се усмихне. — Пликовете, моля.

Знаеше, че колкото и да му се иска това изпитание да е преминало, не му се ще то да свършва. Чувстваше, че за Ковингтън това всъщност ще бъде наистина край, а не ново начало.

Всеки от членовете на управителния съвет си имаше свой предпочитан кандидат, за чийто успех се бореше. Ланг клонеше към братята Шулц и Джереми Уелш. Бъдещето на Ковингтън беше Уелш, а не Пинкни. Но Пинкни си имаше яростни привърженици, както впрочем и сър Виктор.

През следващите няколко часа задълбочено проучваха предложенията и преценяваха доколко са приложими финансовите разчети, като викаха представителите на всяка от участващите в търга групи, за да отговорят на възникналите въпроси. Предложените цени бяха много близки, но не съвпадаха. Въпреки това, комитетът обсъжда известно време възможността да удължи крайния срок и да даде на участниците една последна възможност да вдигнат цената. Все пак, това би било в интерес на акционерите. Накрая все пак решиха, че има само един явен победител, онзи, който бе предложил най-висока цена. Те бяха определили правилата, не можеха да ги променят отново.

Освен това, всички бяха уморени и искаха да си отидат у дома да починат през дългия уикенд.

Накрая, в осем и петнадесет, Ланг извика всички страни в заседателната зала на Ковингтън.

Време беше да се обяви победителят.

[1] В САЩ и Канада се празнува в първия понеделник на месец септември. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и втора

Шест месеца по-късно

Ширхан лежеше неподвижно в една леха папрати. Екзотичната растителност и редки дървесни видове, избуяли в неподвижния влажен въздух, приличаха на тропически лес, а охранената бенгалска котка имаше вид на преситен звяр в джунглата от платно на Дуание Русо.

С четка в ръка, Шарлот се опитваше да улови тази прилика на свое платно в оранжерийната джунгла край закрития басейн на плантацията Даймънд бей. Психоаналитичката й, Една Сейн Джеймс, плуваше наблизо. Затъмнените стъклени плъзгащи се врати се разтвориха и Р. Ч. влезе.

— А, ето къде си била, Шарлот. Търсих те навсякъде.

— Стоя си тук вече от часове. Ела да видиш. Правя маслен портрет на Ширхан сред папратите. — Шарлот се бе впуснала в хобито си с голямо въодушевление. Учителят по рисуване, който Р. Ч. бе докарал от Ню Йорк, доста я насърчаваше.

Той се приближи да разгледа картината:

— О-о. Това наистина е хубаво, скъпа. Как накара Ширхан да стои толкова мирен? Да не си го упоила?

— Само малко хлороформ.

— Какво?

— Шегувам се, скъпи — нервно се изсмя тя. — Понякога ми се струва, че обичаш тази котка повече от мен. Кълна се, така е.

— Хубава картина — каза той, за да заобиколи темата. — Когато си готова, можем да ти направим изложба в някоя от онези галерии в Ню Йорк, които толкова харесваш.

— Р. Ч., скъпи, благодаря ти, но аз никога няма да бъда толкова добра.

— Дявол да го вземе, ти си талантлива жена! Можем да ти отворим галерия в Чарлстън или Атланта, искаш ли?

— Да — отвърна тя с усмивка. — Когато се подготвя.

— Рик се обади преди малко. Изпраща ти поздрави.

— Харесва ли му новата работа?

— Страшно му харесва да бъде част от филмовата индустрия, заобиколен от толкова много красиви жени. Само че ще му омръзне, както му омръзва всичко.

— Хайде, Р. Ч., това не е честно — сгълча го Шарлот. — Само защото за него беше непосилно да работи за теб, това не значи, че няма да успее, ако работи за друг.

— Той все още работи за мен. Нали знаеш, че Форест филмс са собственост на Ковингтън…

— Да, но не му се налага да бъде с теб всеки божи ден.

— Толкова лошо ли е това? — Р. Ч. я погледна. — Шарлот, може би се опитваш да ми кажеш нещо?

— Не съм мърдала от скапания остров от месеци! — изкрещя тя. — Започнах да откачам, по дяволите!

— Шарлот, време е за лекарството ти. — Психоаналитичката й излезе от басейна и се изтри с хавлията си.

— Я се разкарай, Една! — кресна Шарлот. — Искам да говоря с Р. Ч.

— Ще ви оставя насаме — каза по-възрастната жена и побърза да се отдалечи.

— Скъпа — започна Р. Ч., — какво има? Какво е станало всъщност?

— Ковингтън, Ковингтън, Ковингтън! Иска ми се никога да не беше купувал тази тъпа фирма! Никога никъде не ме водиш. Миналото лято се отказа от онова сафари в Африка, което бях планирала месеци наред. А за последно сме имали тържество на Четвърти юли.

— Шарлот, знаеш, че не беше добре. Щом Една каже, че можеш да пътуваш, ще отидем на сафарито.

— Наистина ли? Обещаваш ли?

— Разбира се. Ти ще организираш всичко. Ще тръгнем веднага щом Една прецени, че можеш.

— Благодаря, Р. Ч. — Тя взе друга четка и се върна към картината си. — Знаеш ли? Смятам да ти подаря тази картина за рождения ден.

— О, скъпа, не бих могъл да си представя по-хубав подарък. — Той я целуна по бузата. — Ще бъда в Ковингтън до края на седмицата, да видя как вървят нещата. Трябва ли ти нещо от Атланта?

— Да. Ричс и Наймън-Маркъс, и Лорд & Тейлър и Сакс на Пето авеню, ако обичаш.

Той се засмя:

— Имаш ги.

Р. Ч. се върна в кабинета си, за да даде някои последни указания на персонала, а после отиде в трапезарията да обядва с Фиг Болтън.

— Здравей, Фиги. Как върви ресторантьорският бизнес?

Някогашният борсов посредник се беше оттеглил с парите, които спечели от сделката с Ковингтън, и сега помагаше на жена си Ета да ръководи модното си кафене в Чарлстън.

— Не мога да се оплача. Вземам уроци от главния сладкар. Казва, че имам несъмнени заложби. Донесох кутия карамели, които направих специално за Шарлот. Как е тя?

Р. Ч. сви рамене:

— Добре е. Докато я държим тук, не може да се забърка в нищо. — Той седна начело на масата и кимна на иконома да започва да сервира. — Та, значи, какви са клюките?

Докато се хранеха, Фиг му разправяше новините оттук-оттам, както обикновено, но Р. Ч. си помисли, че клюките му не са така пикантни, както бяха, когато Фиг все още беше банкер.

— Фиги — прекъсна го накрая той. — Имам нужда от помощта ти. Ти си един от малкото хора на света, на които имам доверие.

— Не, Р. Ч. — Фиг поклати решително глава. — Знам какво ще ме молиш, но аз се пенсионирах, забрави ли? Вече съм вън от играта.

— Моля те, Фиги, за последно. Никога повече няма да те моля за това, но, по дяволите, ти си единствената стара хрътка и знам, че винаги надушваш дивеча.

— Мислех си, че все още се занимаваш с Ковингтън.

— По дяволите, това вече не е предизвикателство. Досадно ми е. Знаеш как е. Ти не откачаш ли като работиш за жена си?

— Аз съм на седмото небе, Р. Ч. — ухили се Фиг. — Предполагам, че се задоволявам с по-малко от теб.

— Да, карамели. Добре, този път ще удвоя комисионата ти. Намери ми нещо. Само ти можеш да го направиш. Моля те, Фиги, ще пълзя на колене, ако трябва…

Фиг се изсмя на глас:

— Р. Ч., кълна се, че не се траеш.

— Направи го заради мен, Фиги. Вече нищо не раздвижва кръвта ми. Искам малко забавление. Не искам да свършва. Помниш ли, казах ти, че съм като звезда, която пропада в черна дупка.

— Добре, Р. Ч., добре — въздъхна Фиг примирено. — Ще си отварям очите.

— Не заспивай, докато не откриеш нещо голямо, Фиги, разбра ли? Дори не задрямвай.

В Лос Анджелис беше великолепна събота без смог и Шийла за пръв път от месеци насам работеше в доста занемарената си градина. Би свършила доста работа днес, ако деветмесечният Лъки, този дяволски далматинец, не изравяше всичко, което тя бе посяла. Шийла остави лопатата и пропъди една пчела от косите си, вързани на конска опашка. После влезе вкъщи да си сложи още лосион против изгаряне.

Беше съвсем сама вкъщи и се наслаждаваше на напълно заслужена почивка. Кирстен се беше върнала в Норвегия, а заместничката й от Минесота щеше да пристигне чак в понеделник. Том се беше върнал от Мароко преди повече от месец и току-що бе отвел Джеси на посещение в Музея по естествена история. След това трябваше да остави Джеси в дома на Йейл в Пасифик Палисадс. Тя щеше да вечеря с баща си и да отиде с него на предварителната прожекция на новия му филм, римейк на класическия приключенски роман Капитан Блъд за телевизията.

ВИП бяха вече стабилно печеливши и процъфтяваха. Макар Ковингтън да бяха орязали повечето от кампанията им след като Р. Ч. Даймънд ги изкупи, имиджът на самите ВИП бе се вдигнал от работата в Ковингтън. След няколко дни тя и Дейвид летяха за Сиатъл с цял куп страхотни предложения за подобряване на имиджа на Бармаш фууд. Бяха наети от новия изпълнителен директор на Бармаш, Джереми Уелш.

Интересно, как се бяха подредили нещата. Преди година тя беше с Том, а ВИП бяха нестабилни. След още една година… Вероятно щеше да живее точно както сега. Всичко в живота й се бе подредило идеално. Край нея имаше трима мъже и макар никой от тях да не беше въплъщение на идеала й, тримата заедно бяха нещо такова.

Том от време на време споменаваше за брак, но тя предпочиташе сегашното положение. Те си подхождаха в толкова много отношения — все още играеха тенис през уикенда, ходеха на кино и спореха за актуалните политически събития. Предполагаше, че ще продължат да я карат така, докато Том не намери жена, която да го поиска само за себе си. С него така и не лумваха сексуални искри, каквито бе преживяла с Йейл, но страстта и без това беше нещо нетрайно. Или поне така пишеше в книгите.

Освен това имаше Йейл, за да подхранва самочувствието й. Това, че бяха родители на Джеси, ги свързваше за цял живот. Винаги, когато се чувстваше непривлекателна или скучна, тя и Джеси се отбиваха на снимачната площадка на Дан Грийн и той повдигаше настроението й, както успяваше да очарова всички жени, попаднали в обсега му. Той я обожаваше и тя него. Тъй като повече никога нямаше да станат любовници, той си оставаше внимателен. Беше й доверил, че е единствената, която все му се изплъзва.

Освен това имаше Джереми, нейният делови душеприказчик. През последните месеци си говореха по телефона по няколко пъти на седмица, като обсъждаха предимно работата си и клюки от света на бизнеса. Той я водеше на вечеря винаги, когато беше в Лос Анджелис, а тя, разбира се, скоро щеше да пътува редовно до Сиатъл. Тъкмо от Джереми бе научила за изненадващото оттегляне на Рандолф Пинкни от Ковингтън само шест дни след като двамата с Даймънд бяха поели контрол над новия Ковингтън.

— Една седмица с Р. Ч. — разправи й с усмивка Джереми. — И старият Рандолф изведнъж оцени прелестите на пенсионерския живот, за които Линда непрекъснато му говореше.

Пинкни бе прибрал в джоба си шестдесет милиона от сделката и сега с Линда щастливо обикаляха игрищата за голф по целия свят.

Даймънд се бе обадил на Джереми часове след напускането на Пинкни. Предложил му бе старата му длъжност на президент на Ковингтън заедно с огромен пакет премии, но Джереми бе отказал. Беше почти сигурен, че след около две години Р. Ч. ще обърне пак фирмата в обществена, а после ще я продаде. Особено като се имаше предвид, че синът му Рик бе заминал за Западното крайбрежие да си опита силите във филмовата индустрия. През последните няколко месеца Рик бе ходил всеки уикенд до Минесота, където с негова помощ Катлийн Симънс бе настанена в клиниката Хазелден. Организмът й се освобождавал от наркотиците и наяве излизало постепенно нещо от старата Катлийн. След няколко седмици щели да я изпишат от клиниката и тя щеше да се премести в Лос Анджелис, където Рик й бе намерил работа във Форест филмс. До този момент не се бе опитвала да се свърже с Шийла и Шийла бе благодарна за това. Освен това Катлийн изглежда бе преодоляла увлечението си по него, съобщи й Джереми с облекчение.

Джереми бе казал на Шийла, че не съжалява задето е отказал предложението на Р. Ч. Нямаше желание да бъде президент на Ковингтън или както Р. Ч. го бе прекръстил Р. Ч. Д. индъстрис, докато го оглозгват.

Наместо това, Джереми бе приел предложението на братята Шулц. Те бяха изкупили предприятията от хранителната промишленост на Ковингтън още щом Даймънд ги бе пуснал в продажба и ги бяха слели с фирмата на Едгар Бармаш фудс, която изведнъж бе се превърнала в гигант на хранителната промишленост. Благодарността на Едгар към Джереми задето бе спасил живота му, го бе настроила направо бащински, обясни Джереми на Шийла. Не би могъл да мечтае за по-добри условия за работа. И без друго той поначало бе искал да се занимава с хранителните подразделения на Ковингтън.

Когато бяха заедно, Шийла все по-често усещате, че Джереми би желал да се занимава и с нея. В разговора им току се промъкваха съблазнителни погледи и намеци, но Шийла нарочно не искаше да се обвързва. Беше разбрала, че Джереми е от типа мъже, които понякога си мислят, че им се ще да се оженят, но бе твърде отдаден на работата си в корпорацията, за да се справи добре с една връзка. Онова, което съществуваше между тях, беше нещо хубаво. Не я блазнеше мисълта да се опита да го направи по-хубаво, защото щеше да бъде грешка.

Въпреки че идеалният мъж го нямаше в живота й, а тя често се питаше дали въобще съществува такъв вид, животът й засега беше пълен. Имаше Джеси, ВИП и тримата си мъже, какво повече би могла да желае? Брак? Е, не всеки има нужда от него.

Майка й все още се възмущаваше, че е останала стара мома, както я наричаше, но напоследък Грейс не се занимаваше много с Шийла, заради Ели. Сестра й бе разбрала, че Брус има любовна връзка с една разведена червенокоса от тайфата в клуба им. Тя го бе изхвърлила и бе подала молба за развод, а сега смяташе да завърши следването си, за да получи диплома по история на изкуствата.

Какво правеше една връзка днес нещо толкова непостижимо, зачуди се Шийла.

Защо нещо все не се получаваше, запита се тя още. Вероятно бе романтичка, родена няколко века по-късно.

След като се намаза с лосион против изгаряния, Шийла си сложи сламена мексиканска шапка и се отправи обратно към двора. Беше се въодушевила да насее подправки до кухненския двор. Смяташе да направи английска градина по снимката на най-красивата подобна градина, която беше виждала. Откри я в Архитектурен преглед и беше от имението на сър Виктор и лейди Керълайн Никълсън в Костуолдс. Градините бяха дело на лейди Керълайн, твърдеше статията. Сър Виктор бе зает с фирмата си Никълсън лимитед, която наскоро беше откупил от американския конгломерат Р. Ч. Д. индъстрис, някогашния Ковингтън интернешънъл. В момента сър Виктор разширяваше дейността си в Азия и на новопоявилите се пазари в Средна Европа.

Щом бодна и последното стръкче лавандула в наторената почва. Шийла огледа двора си, за да се порадва на свършената работа. Малкото хълмче до кътчето за игра на Джеси привлече вниманието й. Засега беше обрасло в бурени, но би изглеждало великолепно покрито с калдъръмчета. Или може би трябва да избере нещо по-високо като делфиниуми?

Тя погледна часовника си. Ако скочеше в колата и отидеше сега до магазинчето, би могла да оплеви и насади всичко преди залез-слънце.

Шийла огледа хълмчето с поглед на майстор импресионист. Не, не делфиниуми, реши тя. Ще насади обикновени рози. Дузина розови храсти, посадени безредно, както са правели във Викторианската епоха. Розите ухаят по-силно, а меките пастелни тонове ще да се слеят чудесно с околния пейзаж.

Освен това ще изглеждат толкова романтично…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.